ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4338/20 Справа № 213/110/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:
головуючого – судді: Барильської А.П.
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П. 
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат», 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року, яке ухвалене суддею Нестеренко О.М. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року,-
ВСТАНОВИВ :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ІнГЗК») і просив стягнути з ПрАТ «ІнГЗК» 283 380 гривень моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці отримав професійне захворювання, у зв`язку із чим висновком МСЕК від 10 грудня 2019 року позивачу первинно встановлено 60 % втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 120 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. 
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги позивача у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 у розмірі 120 000 грн., є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». 
На думку представника позивача, суд першої інстанції не взяв до уваги, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки повинен докладати зусиль та витрачати час для організації свого життя. Позивач постійно відчуває біль та обмеження об`єму рухів у хребті, в шийному та попереково – крижовому відділі з віддачою в плечовий пояс і нижні кінцівки, більше в ліву ногу та посилюється при рухах і після фізичних навантажень, біль в кистях побіління пальців рук на холоді, судоми у м`язах передплічь та литкових м`язах, частіше в нічний час, біль та обмеження рухів у плечових , ліктьових, колінних суглобах, різке обмеження рухів у ліктьовому тазостегновому суглобі та помірне в правому, утруднену ходу. 
Додаткові моральні страждання позивач відчуває у зв`язку з неможливістю повноцінно працювати, необхідністю проходити постійні курси лікування, дані негативні явища з`явились в житті позивача у віці 54 років. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є довготривалими, курси лікування не надають належного ефекту, усвідомлення чого завдає позивачу додаткового душевного болю та страждань. 
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Так, суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг передбачених ЗУ «Про охорону праці», а саме забезпечення спеціальним одягом, взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами, безоплатним молоком або рівноцінними харчовими продуктами.
Крім того, вважає що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Також відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.
Апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.
На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Відзиви на апеляційні скарги не подані. 
Учасники справи, будучі належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. Від представника позивача надійшла заява щодо розгляду цивільної справи без участі позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_2 .
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПрАТ «ІнГЗК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 13 липня 1988 року по 13 березня 2002 року працював на посаді водія усіх марок дизельних автомобілів з вивезення гірничої маси з кар`єру ЦТА ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». З 29 червня 2005 року по 13 грудня 2018 року – водієм автотранспортних засобів зайнятого повний робочий день на вивезенні гірничої маси з кар`єру ЦТА на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 25-29).
Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 жовтня 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці позивача на підприємстві відповідача, де він підпадав під дію загальної вібрації, показники котрої перевищували нормативні через недосконалість робочого місця (а.с. 14).
Відповідно до п. 18 Акту, причиною виникнення у позивача професійного захворювання є загальна, непостійна за джерелом виникнення відноситься до категорії І транспорта 111 -120 дБ, що на 4-13 дБ перевищує ГДР (а.с. 14).
Висновком МСЕК від 10 грудня 2019 року позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановлена ІІІ група інвалідності (а.с.9-11 ). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ «ІнГЗК» про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував, що праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг передбачених ЗУ «Про охорону праці», а саме забезпечення спеціальним одягом, взуттям та іншими засобами індивідуального захисту, мийними засобами, безоплатним молоком або рівноцінними харчовими продуктами, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не врахував що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, оскільки попередження про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я позивача, не знімає з відповідача відповідальність та обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ІнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці в період виконання ним робіт на підприємстві відповідача, умов праці відповідно до нормативно-правових актів, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача ПрАТ «ІнГЗК» була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 60%, ІІІ групи інвалідності, безстроково стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, період роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та представника ПрАТ «ІнГЗК» щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки як встановлено судом першої інстанції внаслідок отриманого професійного захворювання позивач постійно відчуває біль та обмеження об`єму рухів у хребті, в шийному та попереково – крижовому відділі з віддачою в плечовий пояс і нижні кінцівки, більше в ліву ногу та посилюється при рухах і після фізичних навантажень, біль в кистях побіління пальців рук на холоді, судоми у м`язах передплічь та литкових м`язах, частіше в нічний час, біль та обмеження рухів у плечових , ліктьових, колінних суглобах, різке обмеження рухів у ліктьовому тазостегновому суглобі та помірне в правому, утруднену ходу. Додаткові моральні страждання позивач відчуває у зв`язку з неможливістю повноцінно працювати, необхідністю проходити постійні курси лікування, дані негативні явища з`явились в житті позивача у віці 54 років. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є довготривалими, курси лікування не надають належного ефекту, усвідомлення чого завдає позивачу додаткового душевного болю та страждань 
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ІнГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 120 000 гривень.
Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, з вищенаведених підстав.
В іншій частині рішення залишити без змін.
За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду зміні в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат»  - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду  м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 840 гривень 80 копійок до 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 (нуль) копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 травня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: