ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4186/20 Справа № 173/797/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Варенко О.П.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України
на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства та прокуратури та витрат на правову допомогу, третя особа - Міністерство фінансів України,

В С Т А Н О В И Л А:

       У березні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який згодом було уточнено, посилаючись на те, що 25.06.2014 року старшим слідчим слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Луценко О.В. їй було повідомлено про підозру щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України, яка була їй вручена 26.06.2014 року. 
       Відомості щодо вчинення зазначених кримінальних правопорушень були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12013040430001207 від 20.06.2013 року, № 42014040430000004 від 08.05.2014 року, № 42014040430000005 від 08.05.2014 року. 
       З того часу вона постійно знаходилася у стресовій ситуації внаслідок викликів до слідчого, необґрунтованих звинувачень, тривалого досудового розслідування, судових засідань, пліток, що розповсюджувалися по місту, та як наслідок звернення до лікарні у зв`язку із погіршенням стану здоров`я (серцеві напади, підвищений тиск, два передінфарктні стани, стаціонарне лікування). Близько чотирьох років вона намагалася та вимушена була доводити свою невинуватість, виправдовувати себе перед органами досудового слідства, прокуратури, знайомими та спростовувати те, в чому її звинувачують.
       26.06.2014 року їй було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12013040430001207 від 20.06.2013 року. З цього часу їй надали статус обвинуваченої у вчиненні тяжких злочинів проти держави. При цьому органами обвинувачення двічі направлявся обвинувальний акт до суду, який ухвалами Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2014 року та від 10.12.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року, обвинувальний акт із додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст.191 ч.2, ст.366 ч.1 КК України повернуто прокурору для усунення недоліків.
       Після цього, протягом тривалого часу, слідчим СВ Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Луценко О.В., не було проведено жодних слідчих дій по вказаному кримінальному провадженню і не направлено його до суду, халатну бездіяльність допускали і процесуальні керівники прокуратури.
       Із приводу даної бездіяльності, намагаючись зрушити із місця дану справу, та запобігти навмисному затягуванню досудового слідства нею та її представником у період з травня 2016 року по вересень 2018 року, неодноразово подавались скарги до органів прокуратури та Міністерства внутрішніх справ України.
       Вважає, що органами державного обвинувачення було грубо порушено її право на проведення досудового розслідування упродовж розумного строку, працівниками вказаних органів допущено навмисне та безвідповідальне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, затягування досудового слідства та тяганину.
       Починаючи з 25.06.2014 року вона перебувала у процесуальному статусі «обвинувачена», у постійній напрузі і пригніченому нервовому стані, не маючи жодної змоги захищатися від пред`явленого їй обвинувачення, повернути своє чесне ім`я та репутацію, що постійно завдавало їй моральних та душевних страждань, матеріальної шкоди та невпевненості у завтрашньому дні.
       Крім того, органами слідства та прокуратури неодноразово закривалось кримінальне провадження відносно неї у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень, а саме: 29.06.2017року, 04.04.2017 року, 29.12.2017 року, 19.07.2018 року та неодноразово органом прокуратури скасовувались постанови про закриття в зв`язку з їх передчасністю та необґрунтованістю, а саме: 29.12.2017 року, 04.05.2017 року, 29.01.2018 року. 
       Остання постанова про закриття відносно неї кримінального провадження, як підозрюваної у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 191 ч. 2, ст. 366 ч. 1 КК України, на підставі ст. 284 ч.1 п.2 КПК України, була винесена 19.07.2018 року прокурором Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Шрамко І.В. 
       З огляду на це, вважає, що органи державного обвинувачення, відчуваючи свою безкарність, проявляючи безвідповідальну некомпетентність щодо проведення досудового розслідування, свавілля, та добре розуміючи, що не маючи належних доказів її вини у даних кримінальних правопорушеннях, в яких її звинувачують, протягом чотирьох років знущалися над нею, то закривали кримінальне провадження, то скасовували постанови про закриття.
       При цьому, постанова від 19.07.2018 року не була направлена їй як особі, щодо якої проводиться досудове розслідування та її захиснику. Крім того, органами обвинувачення кримінальне провадження внесене до ЄРДР 20.06.2013 року № 12013040430001207 в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст.191 ч.2 КК України, в порушення вимог КПК України, було закрито двічі, постановами від 29.06.2017 року та 29.01.2018 року, що свідчить про халатне, безвідповідальне ставлення представників держави до виконання своїх службових обов`язків, які не вивчають документи, з якими працюють.
       Протиправними діями органів державного обвинувачення їй було завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї та членів її сім`ї і приниженні честі та гідності, а також ділової репутації людини, громадянина, працівника та державного службовця. Навмисне затягування досудового слідства органами обвинувачення, зухвале ігнорування її прав як громадянина України, приниження її честі та гідності, ділової репутації, позбавлення її можливості протягом чотирьох років реабілітуватися в очах рідних, друзів та колег, дуже сильно пригнічувало її морально, а стан її здоров`я різко погіршився. За таких обставин, вона потребувала курсів лікування та обстеження, вимушена була звертатися за консультаціями до спеціалістів різного рівня, купувати лікарські препарати, що потребувало великих затрат, як грошових засобів так і часу, а також додаткових життєвих зусиль. Протягом тривалого часу її життя було цілеспрямовано направлено на захист порушених органами держави її прав та свобод, які гарантовані їй державою. Безвідповідальне ставлення органів обвинувачення до виконання своїх посадових обов`язків, навмисне затягування досудового слідства, завдало їй сильних, як фізичних, так і моральних страждань, а усвідомлення того, що за всім стоять державні органи, які повинні не порушувати, а захищати права громадянина, знищувало віру у справедливість.
       Багаточисленні поїздки до правоохоронних органів різного рівня, вимушеність звернення за правовою допомогою до адвоката, яким безперервно направлялися скарги та листи до різних інстанцій у пошуках справедливості та будь-яких роз`яснень щодо такої зухвалості затягування досудового слідства органами обвинувачення, призвели до значного погіршення її здоров`я та морального опустошення.
       Вона є корінною жителькою м. Верхньодніпровськ, в якому народилася, навчалася, працювала, створила родину, народила дітей, де проживає по цей день.
       У м.Верхньодніпровськ вона є публічною особою, тривалий час працювала викладачем у Верхньодніпровському технікумі, є кандидатом соціологічних наук, тривалий час займала керівні посади, постійно користувалася повагою серед колег та мешканців міста. Після пред`явлення їй підозри 26.06.2014 року, її знайомі, яких вона знала багато років та колеги, з якими працювала, почали уникати її, всіляко виявляли зневагу до її гідності та засуджували, що завдавало їй сильних моральних страждань, оскільки все життя вона жила та працювала для людей, намагалася слідувати законам людяності та справедливості. Деякі колеги та знайомі, використовуючи її становище, навіть зловтішалися над нею, без будь-яких обґрунтувань намагалися принизити її, образити, що призвело до позбавлення її можливостей нормально жити, працювати, вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Вона замкнулася у собі, намагалася уникати спілкування із людьми, яких цікавило лише те, коли вже її засудять. 
       Крім того, у зв`язку із її кримінальним переслідуванням, тяжких душевних страждань зазнали члени її сім`ї, які вимушені були змінити свій звичний уклад життя, виправдовуватися, пояснювати знайомим та своїм колегам, що вона не «злодійка».
       Її син, ОСОБА_2 , який на той час працював на посаді заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері виконання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, втратив місце роботи, з підстав, що його мати злодійка, щодо якої відкрито кримінальне провадження. Керівництво пояснило йому, що він не може обіймати цю посаду, оскільки, використовуючи своє службове становище, може допомагати уникати покарання і примусили написати заяву за власним бажанням. І це в той час, коли на його утриманні знаходилося двоє маленьких дітей та дружина знаходилася у відпустці по догляду за дитиною.
       Органами обвинувачення порушено як процесуальний, так і розумний строк досудового розслідування в десятки разів, через явну бездіяльність, оскільки період її перебування під слідством складає більше 48 місяців, чим порушено всі розумні строки.
       Це час, протягом якого вона знаходилася у статусі «обвинувачена» і не могла зняти із себе це клеймо, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути прирівняною до дійсних страждань та переживань особи, тому будь-який її розмір має умовний вираз, а відтак вважає, що ніякі грошові кошти не повернуть їй втрачений спокій та здоров`я, приниження честі, гідності та ділової репутації, та тому моральна шкода має бути справедливим еквівалентом того пекла, в якому вона жила протягом останніх чотирьох років.
       З врахуванням уточнення до позовної заяви від 17.09.2019 року (т.1 а.с. 221-222) просить стягнути із Державного бюджету України на її користь моральну шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 250 000,00 грн та стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 76 600,00 грн.
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 304 грн 00 коп (двісті тисяч триста чотири гривні 00 копійок).
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.
Вирішено питання судового збору.
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення на її користь моральної шкоди в мінімальному розмірі, встановленому законом, оскільки не надав належної уваги тому факту, що вона протягом чотирьох років доводила свою невинуватість, через що зазнала моральних страждань. 
Вказувала на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу у сумі 76 600,00 грн, оскільки не прийняв до уваги той факт, що орган досудового розслідування не надіслав їй постанову про закриття відносно неї кримінального провадження та не надав роз`яснення стосовно строків та порядку отримання нею відшкодування шкоди. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач — Державна казначейська служба України, також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 200 304, 00 грн, оскільки мав з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а при визначені розміру моральної шкоди виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Міністерство фінансів України подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013040430001207 від 20.06.2013 року, № 42014040430000004 від 08.05.2014 року, №42014040430000005 від 08.05.2014 року було внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень (т.1, а.с. 105-107).
25.06.2014 року старшим слідчим слідчого відділу Верхньодніпровського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Луценко О.В. позивача повідомлено про підозру щодо вчинення нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України. (т.1, а.с. 108-109)
Постановою прокурора Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Шрамко І.В. від 19.07.2018 року кримінальне провадження № 12013040430001207 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень. (т.1, а.с.156-164).
Таким чином, ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням з дня повідомлення про підозру, тобто з 25.06.2014 року по день закриття відносно неї кримінального провадження - 19.07.2018 року, що становить повних 48 місяців.
Згідно матеріалам справи, органами досудового розслідування двічі обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, направлявся до суду, який ухвалами Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28.10.2014 року та від 10.12.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2015 року, повертався прокурору для усунення недоліків (т.1, а.с.114-120).
Крім цього, позивач та її представник неодноразово зверталися із скаргами щодо бездіяльності органу досудового розслідування, а саме: 18.05.2016 року із скаргою до прокурора Дніпропетровської області (т.1 а.с. 122-126), 13.07.2016 року - до Міністерства внутрішніх справ України (т.1 а.с.129-133), 28.02.2017 року - до Генерального прокурора України (т.1, а.с. 136-138), 27.06.2017 року - до прокурора Дніпропетровської області (т.1, а.с. 146-152), 13.09.2018 року - до прокурора Дніпропетровської області (т.1, а.с. 174-177).
Також за час розслідування вказаного кримінального провадження органами слідства та прокуратури постановами від 04.04.2017 року (т.1, а.с.142-144), 29.06.2017 року (т.1, а.с.154-155), 19.07.2018 року (т.1, а.с. 156-164), 29.12.2017 року (т.1, а.с.166-173) кримінальне провадження відносно позивача закривалося у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень, однак ці постанови скасовані прокурором внаслідок їх передчасності та необґрунтованості, а саме: 04.05.2017 року (т.1, а.с. 145), 29.12.2017 року, 29.01.2018 року (т.1, а.с. 165, 166).
За період проведення досудового розслідування органом досудового розслідування відносно позивача ОСОБА_1 не вчинялися будь-які незаконні дії, що обмежують права громадян (обшук, виїмка, арешт майна, відсторонення від посади тощо), під вартою вона не перебувала. 
Відповідно до копії виписки із амбулаторної карти ОСОБА_1 , остання перебуває під наглядом у сімейного лікаря в комунальному некомерційному підприємстві «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» Верхньодніпровської районної ради з діагнозом: стенокардія, кардіосклероз атеросклеротичний, хворіє з 2005 року. 24.06.2013 р., 09.09.2014 р., 10.02.2015 р., 24.09.2015 р., 30.05.2016 р., 07.02.2017 р., 11.09.2018 р. зверталася за медичною допомогою до сімейного лікаря, з 24.09.2015 р. по 06.10.2015 р. та з 06.08.2018р. по 13.08.2018 р. перебувала на лікуванні на денному стаціонарі внаслідок хвороби серця. (т.1 а.с.193).
Згідно з копією трудової книжки, ОСОБА_1 з 23.11.1982 року по 15.09.1984 року перебувала на виборній посаді секретаря комітету комсомолу Верхньодніпровського сільськогосподарського технікуму бухгалтерського обліку, з 24.11.1984 року по 16.01.1987 року вибрана ІІ секретарем райкому комсомолу Верхньодніпровського РК ЛКСМ України, з 17.01.1987 року по 29.08.1988 року затверджена інструктором відділу пропаганди та агітації райкому партії, з 01.11.1990 року по 05.08.1994 року зарахована в аспірантуру при Київському інституті політології і соціології управління з відривом від виробництва, з 20.12.1994 року по січень 1996 року працювала на посаді завідуючої районного державного архіву, з серпня 1997 року по вересень 2001 року працювала викладачем суспільних дисциплін Верхньодніпровського сільськогосподарського технікуму, з 20.09.2001 року по 13.08.2013 року перебувала на посаді директора центру соціальних служб для молоді (т.1, а.с.185-191).
Вказані обставини в цілому, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно вплинули на почуття та душевний стан позивача та завдали їй душевних та моральних страждань, змусили нервувати, звертатися за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, внаслідок існуючого хронічного захворювання та нести додаткові витрати часу та коштів на відвідування органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль для організації свого життя.
Факт укладення угоди про надання правової допомоги між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Мулько А.В. підтверджено копією угоди від 24.06.2014 року (т.1, а.с. 194).
Розмір наданих адвокатом Мулько А.В. витрат на професійну правничу допомогу на підставі умов угоди від 24.06.2014 року та факт сплати вказаних послуг позивачкою підтверджено копією розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 16.01.2019 року (т.1, а.с. 227), копією акту приймання-передачі юридичних послуг від 16.01.2019 року (т.1, а.с.228), квитанцією № 1 від 16.01.2019 року (т.1, а.с.197), копією переліку юридичних послуг та їх вартості (т.1, а.с. 223-226), згідно вказаних документів вартість наданих та оплачених послуг становить 76 600,00 грн.
Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Згідно з вимогами ч.ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до п. 2 ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються, зокрема, моральна шкода.
Відповідно до ч.ч.5,6 ст.4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Частинами 2 та 3 ст. 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року (на час вирішення справи) мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 4 173,00 грн.
ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням з дня повідомлення про підозру, тобто з 25.06.2014 року по день закриття відносно неї кримінального провадження - 19.07.2018 року, що становить повних 48 місяців.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, виходячи з вимог розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір моральної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому чинним законодавством, що становить 200 304,00 грн (4 173,00 грн х 48 місяців), що буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження завдання її моральної шкоди у зазначеному нею в позовній заяві розмірі.
Вирішуючи питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 76 600,00 грн, судом встановлено, що позивач не зверталася у порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до відповідного органу за визначенням розміру витрат на правову допомогу, до того ж ці витрати просить стягнути з прокуратури Дніпропетровської області, хоча за змістом вищевказаних норм, вони можуть бути стягнуті лише за рахунок державного бюджету, тобто шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення на її користь моральної шкоди в мінімальному розмірі, встановленому законом, оскільки не надав належної уваги тому факту, що вона протягом чотирьох років доводила свою невинуватість, через що зазнала моральних страждань, не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав. 
Так, відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням повних 48 місяців.
За період проведення досудового розслідування органом досудового розслідування відносно позивача ОСОБА_1 не вчинялися будь-які незаконні дії, що обмежують права громадян (обшук, виїмка, арешт майна, відсторонення від посади тощо), під вартою вона не перебувала.
Відповідно до копії виписки із амбулаторної карти ОСОБА_1 , остання перебуває під наглядом у сімейного лікаря в комунальному некомерційному підприємстві «Верхньодніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» Верхньодніпровської районної ради, з діагнозом: стенокардія, кардіосклероз атеросклеротичний, хворіє з 2005 року, з 24.09.2015 р. по 06.10.2015 р. та з 06.08.2018 р. по 13.08.2018 р. перебувала на лікуванні на денному стаціонарі внаслідок хвороби серця (т.1, а.с.193).
Колегія суддів не приймає до уваги у якості доказів завдання позивачу моральної шкоди її посилання на те, що внаслідок її кримінального переслідування постраждав її син – ОСОБА_2 , якого було звільнено з роботи, оскільки як вбачається з матеріалів справи останній звільнився з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України 10.06.2013 року (т.1, а.с. 180-181), тобто за рік до того, як позивачці 25.06.2014 року було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів і раніше ніж були внесені відомості про злочин до ЄРДР - 20.06.2013 року (т.1, а.с.105).
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір вказаної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому чинним законодавством, що становить 200 304,00 грн. (4173,00 коп. х 48 місяців), а в решті заявлених вимог в цій частині слід відмовити, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження завдання її моральної шкоди у зазначеному нею розмірі.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення позовних вимог в частині стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу у сумі 76 600,00 грн також не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.
Так, згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закону), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до п.4 ст.3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Згідно ч.1 ст.4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до ст.12 Закону, розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Таким чином, чинним законодавством визначено певний порядок відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Згідно матеріалам справи, на скаргу представника позивача щодо бездіяльності органу досудового розслідування від 13.09.2018 року до прокурора Дніпропетровської області (т.1, а.с.174-177) представник позивача отримав лист, яким останнього поінформовано про ухвалення процесуальним керівником 19.07.2018 року постанови про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (т.1, а.с.178).
Проте позивач, володіючи інформацією про закриття відносно неї кримінального провадження, не звернулася до відповідного органу за визначенням розміру витрат на правову допомогу. 
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доводи Державної казначейської служби України в апеляційній скарзі про безпідставність задоволених позовних вимог в частині стягнення з останньої на користь позивача моральної шкоди в розмірі 200 304, 00 грн, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне. 
Як вбачається, постановою прокурора Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури Шрамко І.В. від 19.07.2018 року кримінальне провадження № 12013040430001207 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованих кримінальних правопорушень. (т.1, а.с.156-164).
Згідно матеріалам справи, ОСОБА_1 перебувала під кримінальним переслідуванням повних 48 місяців.
Позивач незаконно перебувала під слідством, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.1176 ЦК України.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.2 ст.13 Закону).
Оскільки незаконне перебування позивача під слідством допущено посадовими особами органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, то заподіяна такими діями шкода відшкодовується державою, зокрема, вказане стягнення провадиться за рахунок Державного бюджету України.
Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.
Інші доводи в апеляційних скаргах ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України про те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним та незаконним, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені Державною казначейською службою України у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова