ф
УХВАЛА

04 червня 2020 року 
Київ
справа №9901/143/20
адміністративне провадження №П/9901/143/20
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Усенко Є.А., перевіривши  матеріали позовної заяви громадянина ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя, Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування рішень,
У С Т А Н О В И В:
Громадянин ОСОБА_1 01.06.2020 (згідно зі штемпелем на поштовому конверті) подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позовну заяву, в якій просить: визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №313/вс-19 від 06.03.2019 про визнання ОСОБА_2 такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Вищому антикорупційному суді; визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №346/вс-19 від 06.03.2019 про внесення рекомендацій Вищій раді правосуддя щодо призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду; визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя №808/0/15-16 від 18.03.2019 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду; скасувати Указ Президента України №128/2019 від 11.04.2019 про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду.

Згідно з пунктом 4 частини першої  статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує,  чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності. 
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
В розвиток цих конституційних положень частиною першою статті 5 КАС визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема  визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2 частини першої цієї статті).
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановлені статтею 266 КАС.
Стосовно сутності конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади Конституційний Суд України у рішенні  від 14.12.2011 № 19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочин) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
В рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України, розкриваючи поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, вказав, що це поняття, яке має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема нормами КАС  право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права (охоронюваного законом інтересу), але вимагає, щоб порушення, щодо усунення негативних наслідків якого особа звертається до суду, було реальним, тобто стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС).
Зі змісту наведених норм висновується, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується (рішення породжує правові наслідки для цієї особи у вигляді позбавлення (звуження)  прав (свобод) та/чи накладення обов`язку).
Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій щодо цієї особи. Завданням адміністративного судочинства, як визначено частиною першою статті 2 КАС, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Іншими словами, завданням адміністративного суду є захист та відновлення конкретного права, свободи, законного інтересу певної особи у публічно-правових відносинах, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах взагалі.
ОСОБА_1 оскаржує  рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06.03.2019 № 313/вс-19 та № 346/вс-19, згідно з якими ОСОБА_2 визнано такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Вищому антикорупційному суді, та внесено рекомендацію Вищій раді правосуддя щодо її призначення  на посаду судді Вищого антикорупційного суду; рішення Вищої ради правосуддя від 18.03.2019 № 808/0/15-19 про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду; Указ Президента України від 11.04.2019 № 128/2019 про призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду.
Оскаржувані рішення є актами індивідуальної дії, оскільки встановлюють індивідуалізовані юридичні наслідки щодо кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_2 в рамках конкурсу на зайняття посади судді Вищого антикорупційного суду та її призначення на цю посаду. Зазначені рішення прийняті в правовідносинах  між Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, Вищою радою правосуддя, Президентом України і ОСОБА_2 , адресовані виключно ОСОБА_2  та вичерпали дію після призначення її посаду судді Вищого антикорупційного суду.
Оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення ОСОБА_2 на посаду судді Вищого антикорупційного суду, прийняті в цих правовідносинах  рішення не породжують для нього юридичних наслідків, а відтак і права на захист від застосування таких наслідків, тобто права на звернення з адміністративним позовом щодо їх оскарження.
Аналогічна правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № 9901/22/17, від 06.06.2018 у справі № 800/489/17, від 16.10.2018 у справі № 9901/415/18,  від 09.04.2019 у справі №9901/611/18.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарги. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (до прикладу, пункт 33 рішення  від 21.10.2010  у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Обмеження, які встановлені нормами КАС, стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють юридичні наслідки. Одним із завдань таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. Це досягається законодавчо встановленими обмеженнями, які є пропорційними переслідуваній меті.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Оскільки вимоги позивача знаходяться поза межами судового спору взагалі, а не тільки спору, який не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, підстав для роз`яснення позивачу, до суду якої юрисдикції він може звернутися з такими вимогами, немає.
Аналогічний висновок щодо застосування норми частини шостої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.03.2018 у справі № П/800/554/17.
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 170, статями 266, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом громадянина ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя, Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2  - про визнання протиправними та скасування рішень.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку, в разі залишення її без змін, або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

...........................
Є.А. Усенко,
Суддя Верховного Суду