Справа № 161/13552/19 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/590/20  Категорія: 79 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 травня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Карпук А.К., Киці С. І., 
секретар с/з - Вергун Т. С., 
з участю:
      позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
      відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Луцької міської ради, до ОСОБА_3 про  позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтували тим, що позивачка ОСОБА_1 проживала із відповідачем ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Через погіршення стосунків сторони припинили спільне проживання. У зв`язку із постійними образами та погрозами щодо позивачів, а також через застосування до них фізичного насилля, у тому числі, в присутності дитини, вони змушені були неодноразово звертатися в поліцію.
На думку позивачів, наведені обставини можуть свідчити про загрозу для життя та психічного здоров`я малолітньої дитини. 
Проте, як вказують позивачі, через органи опіки та піклування ОСОБА_3 вдалося обмежити ОСОБА_1 у спілкуванні з сином шляхом відібрання і передачі дитини на виховання відповідачу, визначивши при цьому для матері часи відвідування сина з 13 год до 15 год щосуботи і неділі в присутності батька. Однак,можливості повноцінного спілкування із сином ОСОБА_1 так і не отримала через словесні напади та погрози в її бік ОСОБА_3 , а тому ОСОБА_1 була змушена звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання ОСОБА_5 спільно із матір`ю - позивачкою по справі. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2018 року визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 за адресою його реєстрації з матір`ю ОСОБА_1 . Проте це не стало перепоною для відповідача щодо грубого втручання у життя сина та позивачів.
Так, 20.07.2017 року у результаті вчинення відповідачем домашнього насилля - побиття ОСОБА_2 , 22.02.2018 року щодо нього було порушено кримінальну справу та вручено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Оскільки протиправні дії ОСОБА_3 стали загрозою їх життю та повсякденній життєдіяльності, позивачі звернулись до суду про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 16 травня 2019 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області ухвалено видати обмежувальний припис, яким визначено заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладено на нього обов`язки заборонного характеру щодо сім`ї  позивачів терміном на 3 місяці. Посилаючись на те, що відповідач з народження дитини ніяким чином не брав участі у матеріальних витратах на потреби дитини, веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками, позивачі просили суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 1000 грн щомісячно,  а також стягнути з відповідача в їх користь судові витрати по справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у даній справі задоволено частково.
Ухвалено стягувати з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 13.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення суду допущено до негайного виконання. 
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 768,40 грн судового збору. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Попереджено ОСОБА_3 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дитини та покладено на Службу у справах дітей Луцької міської ради контроль за виконанням батьківських прав відповідачем ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду в цій частині скасувати та ухвали нове про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в повному обсязі.
В судовому засіданні позивачі апеляційну скаргу підтримали, просили скаргу задовольнити, відповідач апеляційну скаргу заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід задовольнити частково,  рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити з інших підстав.
Апеляційна скарга позивачами подана на рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, а тому апеляційний суд відповідно до принципу диспозитивності не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що такий захід є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та за наявності вини у діях батьків, однак, матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_3 своїми обов`язками щодо виховання своєї дитини. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Із матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13). 
Судом, крім того, в становлено, що малолітня дитина сторін проживає разом зі своє матір`ю ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_2 (позивачами по справі) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).
Між батьками малолітньої дитини постійно тривають спори щодо участі кожного з них у вихованні сина.
Згідно з повідомленням Служби у справах дітей Луцької міської ради № 31-66/1572 від 12.10.2017 року під час спільної зустрічі у Службі у справах дітей Луцької міської ради між батьками дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута домовленість про те, що мати дитини ОСОБА_1 щосуботи та щонеділі з 13.00 до 15.00 буде спілкуватись з сином ОСОБА_6 у присутності батька (а.с.19).
Однак, як стверджувала позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, під час таких зустрічей вона не мала можливості повноцінно спілкуватися із сином через постійний тиск з боку відповідача, у зв`язку із чим вона вимушена була звернутися в суд з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2018 року у справі  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини постановлено визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 за місцем проживання його матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24-26).
04 червня 2019 року Луцький міськрайонний суд постановив вирок у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_3 , яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 статті 125 КК України і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин (а.с.37-40).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису постановлено видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки,  а саме: заборонено наближатися на відстань ближче, як за 500 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 . Обмежувальний припис видано строком на 3 місяці (а. с. 28-29). 
Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради № 44 від 17.02.2020 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 130-1 від 19.02.2020 року «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 », ОСОБА_3 неодноразово намагався налагодити контакт з сином, відвідати його за місцем проживання. Однак, через особисті неприязні стосунки з ОСОБА_2 батько дитини поводить себе неадекватно, вчиняє конфлікти, сварки, бійки, внаслідок чого рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області йому був виданий обмежувальний припис строком на 6 місяців. Батько дитини хоче брати участь у вихованні та утриманні сина. У зв`язку з відсутністю підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених статтею 164 СК України, комісія прийшла до висновку про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_5 (а. с. 141-142).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). За положеннями пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню в нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Будь-яких доказів на підтвердження обставин, які дають підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, позивачі суду не надали. 
Доводи позивачів про те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, ухиляється від виховання дитини, свідомо нехтує своїми обов`язками не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і не можуть бути  підставами для позбавлення його батьківських прав, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач хоче піклуватися про дитину та бажає її виховувати.
Матеріали справи не містять беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками, які б свідчили про його ухилення від виховання своєї дитини.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_8 батьківських прав.
Разом з тим, із матеріалів справи убачається, що із позовом про позбавлення батька малолітньої дитини батьківських прав звернулася як мати малолітньої дитини ОСОБА_1 , так і баба дитини ОСОБА_2 .
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 165 СК України передбачає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Отже, законодавцем чітко визначено коло осіб, які мають право на звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав і за положеннями зазначених вимог закону баба дитини не входить до кола осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, тобто ОСОБА_2 , яка є бабою малолітнього сина позивачки ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_3 , не належить право на звернення до суду з позовом про позбавлення батька дитини батьківських прав.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3   про позбавлення батьківських прав слід скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав з підстав пред`явлення позову неналежним позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
                                         
                                         П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити часково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в даній справі в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про  позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про  позбавлення батьківських прав відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді