Ухвала
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/13545/18
провадження № 61-8355ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від  24  березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на лікування дитини, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на лікування дітей.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вони із відповідачем мають двох доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Шлюб з відповідачем розірваний, діти проживають разом із нею. За рішенням суду відповідач на її користь сплачує аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.
 
У зв`язку з тим, що діти почали регулярно хворіти, а грошових коштів, які відповідач сплачує у якості аліментів, на лікування дітей не вистачає, позивач просила стягнути із відповідача на свою користь понесені нею додаткові витрати у розмірі 23 006,59  грн.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на лікування двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 14 034,44 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Частково задовольняючи позов та стягуючи із відповідача на користь позивача 14 034,44 грн додаткових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач понесла на лікування дітей 28 068,88 грн додаткових витрат, а тому виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дітей із відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1/2 частини понесених нею витрат.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 березня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року скасовано. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 002,10 грн, понесених ОСОБА_2 на лікування дітей.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем документально підтверджено факт понесення нею додаткових витрат на лікування дітей у розмірі 12 004,21 грн, а тому виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дітей із відповідача необхідно стягнути на користь позивача 1/2 частини понесених нею витрат. Відповідач згідний був сплатити на користь позивача додаткові витрати у розмірі 5 097,02 грн, а тому безпідставними є його доводи про те, що через скрутний матеріальний стан він спроможний сплатити позивачеві додаткові витрати лише у розмірі 1 896,30 грн. 
 
20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 2 327,33 грн.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ). 
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»              Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 20 травня 2020 року, тому вона підлягає розгляду відповідно до положень ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення коштів у загальному розмірі 23 006,59 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 100,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.  
 
Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів про те, що справа має для нього виняткове значення. Як на обґрунтування виняткового значення цієї справи заявник посилається на те, що він перебуває у скрутному матеріальному стані, а присуджена судом сума у розмірі 6 002,10 грн є значною для нього та його сім`ї, виконання рішення може поставити його сім`ю у ще більш скрутне фінансове становище. Разом з цим, зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що судом відхилені аналогічні доводи відповідача щодо перебування його у скрутному матеріальному становищі, надавши при цьому відповідне обґрунтування.  
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 березня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на лікування дитини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик