П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 травня 2020 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 22-2517                                     Головуючий у1-й інстанції - Чередніченко Н. П.
Унікальний № 752/23034/18                                                             Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
                    за участю секретаря                           Пузикової В. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович; ПП "ТАСАДОР",  про визнання договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору недійсним,-
 
у с т а н о в и л а:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору недійсним, в якому просила визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 21 липня 2015 року між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за номером 4841; попередній договір щодо цієї ж квартири, укладений 21 липня 2015 року між позивачем та відповідачем, нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за номером 4845 (а.с.2-8; 56-62).
Позов обґрунтовувала тим, що  у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем вона вирішила позичити гроші, та 21 липня 2015 року в офісі № 421, який знаходиться в м. Києві по вул. Богдана Хмельницького, 17/52, між нею та відповідачем було укладено договір позики, який вона підписала, не читаючи, та проставила свій підпис в графі, на яку їй вказав відповідач. На її прохання надати їй примірник договору, відповідач вказав на те, що він його та свідоцтво про право власності на квартиру, яка їй належить, - залишає у себе . Отримавши кошти в сумі 10 000 доларів США, їй було надано копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказавши відповідачу про те, що вона не збирається продавати квартиру, відповідач запевнив її, що це необхідно з метою забезпечення договору позики, після чого надав їй попередній договір, який вона також підписала. Позивач вказувала, що на день подачі позову за договором купівлі-продажу квартири від 21 липня 2015 року жодних коштів від відповідача вона не отримувала, що вказує на не виконання ним своїх обов`язків. Твердження відповідача про нібито перерахування їй коштів через рахунок, відкритий в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», не відповідає дійсності. Рахунок було відкрито без її відома та жодних коштів нею з рахунку знято не було. Наведене підтверджується проведеним на її замовлення висновком експертизи, відповідно до якого експерт зазначає, що на банківських документах підписи виконані не позивачем, а іншою особою. Наведені обставини свідчать про те, що відповідач шляхом обману, використовуючи тяжкі для позивача обставини, заволодів її квартирою АДРЕСА_1 . Позивач не мала реальних намірів продавати квартиру або відчужувати її іншим шляхом, а тому в зв`язку з введенням її в оману, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, просила визнати оспорювані договори недійсними.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Р. О., про визнання договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору недійсними відмовлено за недоведеністю. Судові витрати залишено за ОСОБА_1 , як фактично понесені.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити (т. 2, а.с.20-29). 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат Вдовиченко А.А., вказує, що позивачем не надано жодного належного  та допустимого доказу підписання сторонами ані договору позики, ані розписки позичальника на підтвердження отримання нею грошових коштів за цим договором. Також вказує, що висновок експертизи № 3-26/03 від 26 березня 2018 року здійснено на підставі копій документів та проведено з порушенням вимог чинного законодавства по проведенню судових експертиз. Доводи апеляційної скарги щодо сумніву у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу  не заслуговують на увагу, оскільки вчинення або не вчинення нотаріальної дії по посвідченню оскаржуваного договору не були предметом позову та не розглядались районним судом. Зазначає, що при розгляді справи в суді першої інстанції позивач мала можливість заявити клопотання про проведення експертизи, однак не скористалась своїм правом. Клопотання про витребування доказів було вирішене районним судом правильно, а тому не підлягає задоволенню у суді апеляційної інстанції.
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та її представників, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; ОСОБА_2 та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що 21 липня 2015 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. та зареєстровано в реєстрі за № 4841.
За умовами зазначеного договору позивач передала у власність, а відповідач прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 , якою позивач володіла на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 15 лютого 2002 року.
Відповідно до п. 4, п. 8 зазначеного договору продавець гарантував, що даний договір не укладається від впливом тяжкої для продавця обставини та на невигідних умовах, а також сторони стверджували, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, та цей договір укладається за відсутності фізичного та/або психологічного тиску з боку будь-кого, та його умови зрозумілі та відповідають реальній домовленості між сторонами.
Відповідно до п. 11 договору, в договорі було узгоджено те, що за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 661 000 грн., та розрахунок між сторонами здійснюється в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з рахунку покупця, відкритого в АТ «Фінанси та кредит» м. Києва. Ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом тяжких для нього обставин і повністю його задовольняє.
Відповідно до п. 12 договору, сторони заявили про повний розрахунок за продану квартиру. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.
Згідно із п. 22 договору, договір було складено в двох примірниках, що мають силу оригіналу, з яких один залишається у приватного нотаріуса, а другий видається покупцю, продавцю видається нотаріально посвідчена копія цього договору.
Договір містить підписи сторін, посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі, у відповідності до вимог закону.
Крім того, 21 липня 2015 року між ОСОБА_2 (сторона 1) та ОСОБА_1 (сторона 2) було укладено попередній договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., зареєстровано в реєстрі за № 4845.
За умовами зазначеного договору сторони зобов`язались укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на умовах встановлених цим договором, але не пізніше 21 січня 2016 року. Сторона 1 зобов`язалась знятися з реєстраційного обліку з квартири і звільнити кватиру до підписання основного договору. При цьому ОСОБА_2 буде продавцем, а ОСОБА_1 буде покупцем.
Крім того, сторонами було узгоджено, що основний договір підлягатиме нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, та право власності на придбану квартиру у покупця виникне з моменту державної реєстрації основного договору.
В договорі було також обумовлено, що продаж вказаної квартири буде здійснено за суму 292 040 грн., що є еквівалентом згідно курсу продажу доларів США на день підписання цього договору 11 920 доларів США, а також сторонами узгоджено графік передачі сум завдатку в загальному розмірі 47 040 грн., що є еквівалентом 1 920 доларів США.
Договір було складено у трьох примірниках, один з яких зберігається у приватного нотаріуса Падалка Р.О., а інші, викладені на бланках нотаріальних документів - для сторони 1 та сторони 2.
Зазначений договір було підписано сторонами, нотаріально посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що доказів на підтвердження укладення 21 липня 2015 року будь-яких договорів позики між позивачем та відповідачем матеріали справи не містять, як і не містять доказів отримання позивачем від позивача коштів в сумі 10 000 доларів США, а також належного їх повернення, у відповідності до встановлених договором строків та умов. 
21 липня 2015 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено нотаріально, та з його змісту вбачається, що сторони, вчиняючи цей правочин, діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, та дієздатність сторін була перевірена нотаріусом, а підписи на договорі купівлі-продажу вчинені особисто сторонами в присутності нотаріуса. Отже 21 липня 2015 року позивачка уклала договір купівлі-продажу квартири, реалізуючи надане їй законом право розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд в межах гарантованої ст.ст. 6, 627 ЦК України свободи договору, при його укладенні позивачка розуміла правову природу правочину та наслідки його вчинення, з будь-якими заявами чи зауваженнями при укладанні договору не зверталась, була ознайомлена з його змістом. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. На думку районного суду, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що волевиявлення позивача було спрямоване саме на укладення договору купівлі-продажу, а не договору позики, як зазначає позивач, внаслідок чого такий правочин відповідає положенням ч. 3 ст. 203 ЦК України.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову  ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення  (т.2, а.с.3-11).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. 
 
Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 цього Кодексу.
          Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені ст. 230 ЦК України.
Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його конрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин, і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Лише в разу настання цих обставин норми ст.ст. 203, 230 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, а також в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 (провадження № 61-971св18).
 
Як вже зазначено вище, обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
          У даній справі, заявляючи позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_1 на обґрунтування заявлених вимог вказала, що оспорюваний договір був укладений шляхом обману з боку ОСОБА_2 , який діяв, використовуючи тяжкі для позивача обставини (т.1, а.с.6; 60). У відповіді на відзив  ОСОБА_1 також зазначила, що вона була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, коли вона мала намір укласти договір позики. Щодо підстав недійсності оспорюваного попереднього договору окремих обставин не наводилось.
          Отже, виходячи із обставин наведених ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вона стверджує про наявність обману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки замість договору позики на суму 10 000 доларів США, який вона бажала укласти, був укладений договір купівлі-продажу квартири.
   Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України обумовлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податкові заставі.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Перевіряючи наявність стверджуваного позивачем обману з боку відповідача щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, районним судом правильно встановлено, що в розпорядженні суду відсутні докази отримання ОСОБА_1 позики у розмірі 10 000 доларів США та її повернення у відповідні строки та на відповідних умовах.
Натомість оспорюваний договір купівлі-продажу квартири містить всі істотні умови, притаманні саме цьому виду договорів і не містить  умов, які б дали суду підстави вважати, що продавець при його укладенні взяла на себе обов`язки, притаманні договору позики, як односторонньому правочину, будучи введеною в оману щодо природи правочину, що фактично укладався.
Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невідповідності висновків районного суду обставинам справи відхиляються апеляційним судом як без підставні.
 
Доводи апеляційної скарги позивача щодо порушення районним судом норм процесуального права, яке виявилося у тому, що суд не сприяв позивачу у реалізації його процесуальних прав, безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів щодо перевірки обставин: здійснення безготівкового розрахунку за придбану квартиру до укладення договору купівлі-продажу; замовлення позивачем оцінки квартири; оплати позивачем нотаріальних дій, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.
На обґрунтування відсутності здійснення вказаного у оспорюваному договорі розрахунку за придбане майно ОСОБА_1 надала суду копії банківських документів  щодо відкриття нею поточного рахунку у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", використання та закриття цього рахунку, а також виконаний на підставі цих документів Висновок № 3-26/03 за результатами проведення почеркознавчого дослідження від 26.03.2018, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 на банківських документах виконані не ОСОБА_1 а іншою особою (т.1, а.с.16-45).           
          Водночас відповідно до п. 11 оспорюваного договору купівлі-продажу за домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 661 000 грн. Розрахунок між сторонами здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахунку коштів з рахунку покупця, відкритого в АТ "Фінанси і Кредит" м. Києва.
          Згідно з п. 12 оспорюваного договору купівлі-продажу сторони заявляють про повний розрахунок за продану квартиру. Підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру  (т.1, а.с.13 звор.).
          Отже підписанням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири  ОСОБА_1 підтвердила факт проведення повного розрахунку  за квартиру (т.1, а.с.13 звор.).
Оскільки укладений між ОСОБА_1 та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" договір про відкриття поточного рахунку від 21 липня 2015 року (т.1, а.с.18-19) недійсним у встановленому  законом порядку не визнавався, а позивач підписанням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири  підтвердила факт проведення повного розрахунку  за квартиру у безготівковій формі шляхом перерахунку коштів з рахунку покупця, відкритого в АТ "Фінанси і Кредит" м. Києва, надані позивачем докази (банківські документи (у копіях) та експертний висновок, які стосуються площини виконання договору, не можуть бути прийняті судом у якості підтвердження факту обману з боку відповідача щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 підтвердила, що в день підписання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири вона отримала від ОСОБА_2 10 000 доларів США (т.1, а.с.3). Ця обставина підтверджена позивачем у судовому засіданні під час апеляційного розгляду.
Тому аргументи позивача про те, що вона не отримала жодних коштів від  ОСОБА_2 за продану квартиру, спростовуються змістом підписаного нею договору та її особистими усними і письмовими заявами.
Крім того, як вже зазначено вище, проведення розрахунку за договором - це площина виконання договору. Недобросовісне виконання досягнутих сторонами договору домовленостей (умов договору), зокрема, щодо оплати за придбану річ, має наслідком можливість пред`явлення другою стороною вимоги про належне виконання, а не недійсність цього договору.    
Ураховуючи наведене висновки районного суду щодо достовірності Висновку № 3-26/03 за результатами проведення почеркознавчого дослідження від 26.03.2018, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 на банківських документах виконані не ОСОБА_1 а іншою особою, не впливають на правильність вирішення спору, а тому не потребують спростування апеляційним судом.
   
 Оскільки ОСОБА_1 шляхом підписання договору купівлі-продажу квартири погодила визначену за домовленістю сторін вартість квартири в сумі 661 000 грн., яка відповідає Звіту про оцінку майна від 20 липня 2015 року, обставина щодо особи, яка замовляла проведення оцінки, та щодо обставин проведення оцінки правового значення не має. 
Тому доводи апеляційної скарги позивача про те, що вона не замовляла проведення оцінки квартири і така оцінка не проводилася, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстави для скасування оскаржуваного рішення. 
Одночасно апеляційний суд констатує, що в рамках даної справи обставина щодо заниженої чи завищеної вартості квартири не висувалась у якості підстави для визнання договору недійсним.
 
Аргументи апеляційної скарги щодо перевірки оплати позивачем нотаріальних дій, які базуються на твердженні ОСОБА_1 щодо відсутності нотаріальної дії посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, також не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки, по-перше, ця обставина не висувалась у якості підстави для визнання договору недійсним; по-друге, із самого тексту нотаріально посвідченого договору убачається, що нотаріальна дія зареєстрована у реєстрі за № 4841 (т.1, а.с.13 звор.).
 
Аргументи апеляційної скарги про те, що районним судом не було призначено у справі почеркознавчу експертизу, є неприйнятними, оскільки матеріали справи не містять клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи, натомість, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України  суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
          Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
          У даній справі, як вже зазначено вище,  ОСОБА_1 на обґрунтування заявлених вимог вказала, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений шляхом обману з боку ОСОБА_2 , який діяв використовуючи тяжкі для позивача обставини, ОСОБА_1 була введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення, коли вона мала намір укласти договір позики.
          Допустимі - письмові, докази на підтвердження укладення між сторонами 21 липня 2015 року договору позики на суму 10 000 доларів США відсутні.
 Водночас в один день із договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 4841 ,  між ОСОБА_2 (сторона 1) та ОСОБА_1 (сторона 2) було укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти договір купівлі-продажу цієї ж квартири на умовах встановлених цим договором - за 292 040 грн., що є еквівалентом 11 920 доларів США, не пізніше 21 січня 2016 року, із встановленням обов`язку ОСОБА_1   сплати завдатку та обов`язку ОСОБА_2 не відчужувати квартиру іншим особам, не надавати її в користування та не передавати в іпотеку, реєстровий № 4845 (а.с.14).
Ця обставина свідчить про те, що в день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу  ОСОБА_1 була достовірно обізнана щодо природи цього правочину, прав та обов`язків сторін і виявила бажання знову придбати цю квартиру на певних умовах у строк до 21 січня 2016 року.
          Отже між сторонами дійсно існувала певна домовленість майнового характеру, однак доказів на підтвердження конкретного змісту цієї домовленості у розпорядження суду не надано. 
          Ураховуючи закріплену у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України свободу договору, сама по собі наявність майнової домовленості, в результаті якої її учасники продають один одному квартиру на різних умовах, не свідчить про  наявність у діях ОСОБА_2 умислу на обман  ОСОБА_1 , адже за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
          Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 25 травня 2020 року.

Головуючий                                                                                А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                            Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома