ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
5 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/2264/18
провадження № 61-2св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Фонд соціального страхування України, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року, ухвалене у складі судді Кізюн Л. І., та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання її звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позов мотивувала тим, що з 1994 року вона працювала у Фонді соціального страхування України, обіймаючи різні посади, в тому числі і керівні.
 
22 грудня 2017 року наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 1020 її звільнено з посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.
 
Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки звільнення відбулось із порушенням трудового законодавства, а саме її належним чином про звільнення попереджено не було, письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала, не було їй запропоновано і будь-яких інших посад, а також при звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі. 
 
З урахуванням уточнених у січні 2018 року позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати наказ № 1020 від 22 грудня 2017 року про її звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, поновити її на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30 грудня 2017 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 491,80 грн, а також 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 попереджена про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі про  скорочення чисельності працівників, як і попереджена за два місяці про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Встановивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймала позивач, і продуктивність праці значно вища у інших працівників, дійшов висновку про звільнення позивача з дотриманням вимог частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
 
Суд першої інстанції також вказував, що при звільненні позивача відповідачем дотримана вимога статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на її звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22 грудня 2017 року № 01-02.
 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції вважав позовні вимоги безпідставними, і, як наслідок, відмовив у їх задоволенні. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
На думку заявника, суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
 
Заявник вказувала на те, що відповідно до вимог чинного законодавства роботодавець зобов`язаний був запропонувати їй всі вакантні посади, які, на думку заявника, були у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, однак роботодавець не виконав свого обов`язку і нічого їй не запропонував. 
 
Також зазначала про неврахування судами її переважного права на залишення на роботі, оскільки заявник має безперервний стаж роботи у Фонді соціального страхування України, який становить 23 роки, а також не має за цей період будь-яких зауважень до виконання своїх посадових обов`язків; кваліфікація та продуктивність праці позивача є більшими, ніж кваліфікація та продуктивність праці працівників, що займають аналогічні посади у Фонді і під скорочення не потрапили. 
 
Позиція інших учасників справи 
 
У березні 2019 року виконавча дирекція Фонду соціального страхування України подала відзив на касаційну скаргу, в якому посилалась на безпідставність її доводів. Вказувала, що доводи касаційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів та зміни встановлених судами фактичних обставин справи.
 
Також вказувала на те, що наявні вакантні посади у Фонді соціального страхування України, на які в період з 26 жовтня 2017 року по 29 грудня   2017 року приймалися або переміщувались інші працівники виконавчої дирекції Фонду, не є однорідними посаді ОСОБА_1 , оскільки передбачали виконання роботи за іншими професіями та спеціальностями. Так, у вказаний період до виконавчої дирекції Фонду приймались на роботу фахівці у сфері права, обліку, аудиту та менеджменту. Разом з тим, позивач не надала відповідних доказів щодо кваліфікації у сфері права, обліку, аудиту та менеджменту.
 
Позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку з 1 січня 2018 року скорочено, що підтверджено належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. Про наступне вивільнення позивача персонально попереджено за два місяці, що також підтверджено матеріалами справи. 
 
Враховуючи викладене, виконавча дирекція Фонду соціального страхування України просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін як законні та обґрунтовані.
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Солом?янського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Фонді соціального страхування України на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.
 
Постановою правління Фонду соціального страхування України                                від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 1 січня 2018 року граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду -  188 штатних одиниць.
 
Постановою правління Фонду соціального страхування України                                від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 1 січня 2018 року нову структуру виконавчої дирекції Фонду, згідно з додатком 2 до цієї постанови. 
 
20 липня 2017 року директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20 липня 2017 року у кількості 267 штатних одиниць, а 31 жовтня 2017 року затверджено новий штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 1 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць.
 
З довідки управління по роботі з персоналом Фонду соціального страхування України від 12 лютого 2018 року № 63-07 суди встановили, що станом на 31 жовтня 2017 року облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 260 осіб, при граничній чисельності 267 осіб, а також, що станом на 1 січня 2018 року облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 198 осіб, при граничній чисельності 188 осіб.
 
За штатним розписом Фонду соціального страхування України,  затвердженим 20 липня 2017 року, відділ бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду зі штатними одиницями посад 9 осіб (в тому числі, штатних посад головних спеціалістів 7 осіб) реорганізовано у відділ бюджетного планування нового департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності виконавчої дирекції Фонду зі штатними одиницями посад відділу у кількості 6 осіб, в тому числі штатних посад головних спеціалістів 4 особи.
 
Тобто, з 1 січня 2018 року три посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку обіймала позивач, скорочено.
 
Також судами встановлено, що 27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 персонально попереджена про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 1 січня 2018 року, та про можливе скорочення штату працівників відповідно до статті 40 КЗпП України.
 
22 грудня 2017 року наказом Фонду соціального страхування України № 1020 ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності працівників.
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1                           статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
 
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України; у цій справі підстав для надання переваги позивачеві судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено. 
 
Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
 
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Суди з попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці встановили, що ОСОБА_1 про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності працівників персонально попереджено за два місяці. Також суди вказували на обізнаність позивача про реорганізацію Фонду соціального страхування України та скорочення чисельності працівників у зв`язку з цією реорганізацією, що підтверджується належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи. 
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій вважали доведеним факт скорочення чисельності і штату працівників, а саме посади, яку обіймала позивач.
 
Обґрунтовуючи незаконність звільнення, позивач також посилалась на те, що відповідач не запропонував їй посаду у відділі аудиту. 
 
Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що позивач працювала головним спеціалістом відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, а для зайняття посади аудитора кваліфікація позивача не відповідала кваліфікаційним вимогам, оскільки необхідна вища освіта відповідного напрямку, підготовка та стаж бухгалтерської роботи не менше 3 років, яких позивач не має. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши зазначені обставини, дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, оскільки звільнення позивача у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відбулося відповідно до вимог трудового законодавства України.
 
Вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому у задоволенні цих вимог суди також відмовили.
 
З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки до таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
 
Твердження заявника щодо невстановлення судами фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, і ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. 
 
Відхиляє касаційний суд і твердження стосовно невиконання роботодавцем обов`язку запропонувати позивачу всі вакантні посади, які були у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України.
 
Судами встановлено, що відповідач не мав можливості запропонувати після 1 січня 2018 року позивачу іншу роботу за відповідною професією та спеціальністю у зв`язку з її відсутністю, що підтверджується відомостями з наданих копій штатних розписів і довідок управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції  Фонду від 12 лютого 2018 року № 64-07 та від 19 лютого 2018 року № 79-07. 
 
Щодо тверджень заявника про неврахування судами її переважного права на залишення на роботі, касаційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_3 не мала переважного права на залишення на роботі з підстав, визначених статтею 42 КЗпП України, оскільки перевага на залишенні на роботі надається визначеним категоріям працівників при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Роботодавець при скороченні чисельності та штату працівників віддав перевагу особам, продуктивність роботи яких  є вищою, що заявником не спростовано. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
 
Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 грудня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов   	
Судді:  	В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов