справа № 236/987/19-ц                                 головуючий у суді І інстанції Остапчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/5388/2020           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
05 травня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів, - 
 
В С Т А Н О В И В: 
 
            У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати у розмірі 6 141 грн.  47 коп.; нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, а саме за 19 календарних днів у розмірі 2 277 грн. 72 коп.; середній заробіток, який відповідач зобов`язаний сплатити на її користь за час затримки розрахунку, що складає 53 199 грн. 46 коп. за період затримки з 13 червня 2017 року по 31 грудня 2018 року; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1 050 грн. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з грудня 2011 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДП «Донецька залізниця». 12 червня 2017 року позивач була звільнена на  підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Однак, відповідачем не було виплачено заробітну плату, нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Позивач вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законом строки підприємство повинно виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач також зобов`язаний сплатити на користь позивача загальну суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку порушенням термінів їх виплати.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 5 022 грн. 33 коп. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12 червня 2017 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 38 690 грн. 35 коп. Стягнуто АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 960 грн. 58 коп. В іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності вини. У березні 2017 року було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, згідно з яким припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. По факту захоплення 17 березня 2017 року адміністративних будівель у містах Донецьк та Луганськ було відкрито кримінальні провадження. Апелянт зазначає, що унеможливлення виконання обов`язків, передбачених чинним законодавством України, виникло через вплив форс-мажорних обставин, про що зазначила Торгово-промислова палата України у своєму Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Однак, суд першої інстанції не надав оцінку зазначеному висновку та не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справах № 6-364цс16 та № 6-365цс16 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. У табелі обліку використання робочого часу робляться відмітки про фактично відпрацьований працівником час. Отже, табель робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати та інших виплат. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат. Суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі паперів, складених після 16 березня 2017 року невідомими особами. Відповідач також посилається на постанову Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 408/2306/17-ц, в якій зазначено, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Позивачем не надано документів, що підтверджують виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором, а також доказів щодо тарифної ставки (окладу), виходячи з якої повинна обраховуватися заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період. У зв`язку з цим, відсутні підстави проводити розрахунок заборгованості за спірний період, виходячи з її окладу, та стягувати заборгованість по заробітній платі за цей період взагалі. Позивач не довів право на отримання заробітної плати. Відповідач також посилається на постанови Донецького апеляційного суду. У резолютивній частині рішення суд першої інстанції не зазначив чи включає визначена судом сума податки та інші обов`язкові платежі. Відповідач вказує на те, що позивач повинна була сплатити судовий збір за вимогу про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.      
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що наказом №/ос від 06 грудня 2011 року ОСОБА_1 з 06 грудня 2011 року було прийнято на роботу до Державного підприємства «Донецька залізниця» (ДП «Донецька залізниця). 
09 листопада 2012 року ОСОБА_1 було переведено на посаду інженера 3-ї категорії у відділ впровадження та експлуатації станційних технологій ДП «Донецька залізниця» (а.с.19). 
Відповідно до наказу № 26/вт від 27 березня 2014 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Період відпустки з 17 квітня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24). 
Наказом № 106/вт від 09 лютого 2017 року про вихід на роботу з відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_1 вважалася такою, що вийшла з відпустки та приступила до роботи (а.с.19).  
Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ, який видано відповідно до вищевказаного наказу, встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с.32).
12 червня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу № 1453/ДН-ос від 06 червня 2017 року (а.с.51).
На підтвердження заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 надала копії розрахунку заробітної плати за березень-червень 2017 року, згідно яких за  ОСОБА_1 було нараховано за березень 2017 року - 2 405 грн. 72 коп.; квітень 2017 року - 1 279 грн. 30 коп.; травень 2017 року - 524 грн. 14 коп.; червень 2017 року - 1 932 грн. 31 коп. За сумою складання помісячних сум заборгованість становить 6 141 грн. 47 коп. (а.с.52-57).
Згідно з довідкою про доходи № 383/2 від 15 травня 2019 року ОСОБА_1 за березень 2017 року нараховано 1 119 грн. 14 коп. За квітень-липень 2017 року дохід ОСОБА_1 становив 0,00 грн. (а.с.99).
Згідно з видаткового касового ордеру від 18 листопада 2017 року ОСОБА_1 виплачено суму у розмірі 1 119 грн. 14 коп. (а.с.100).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 43 Конституції України, ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 47, 94, 97, 116, 117, 233 КЗпП України, постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.  
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала у  структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Однак, з 12 червня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін. Позивач зазначає, що у день звільнення їй не було виплачено заробітну плату, нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надала суду належних доказів, які підтверджують розмір заборгованості по заробітній платі, заявлений позивачем до стягнення. 
Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. На підтвердження зазначеної обставини було додано довідку ПАТ «Українська залізниця» від 15 травня 2019 року, в якій зазначено, що дохід ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по липень 2017 року становить 0,00 грн., тобто, у вказаний період позивачу не нараховувалася заробітна плата.     
Будь-яких вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 не заявляла. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачу було виплачено заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 1 119 грн. 14 коп.
Що стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
У пунктах 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року зазначено, що  середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2  календарні  місяці  роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна  виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі,  організації  менше  двох  календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично  відпрацьований  час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював,  середня  заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування   виплат,   що   обчислюються   із   середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,  провадяться шляхом множення  середньоденного  (годинного)  заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,  передбачених  чинним  законодавством, календарних днів,  які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна  (годинна)  заробітна  плата  визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні)  дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин),  а  у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Апеляційний суд позбавлений можливості перевірити правильність розрахунків позивача в частині визначення нею розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такі нарахування здійснюються з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року та для проведення відповідних розрахунків необхідний розмір середньої заробітної плати за останні два місяці роботи. Однак, за останні місяці роботи, а саме з квітня 2017 року по 12 червня 2017 року ОСОБА_1 не нараховувалася заробітна плата, а тому неможливо визначити її середній розмір.
Позивач зазначає, що розрахунок середньої заробітної плати здійснено, виходячи з фактично відпрацьованого часу та нарахованої заробітної плати за квітень-березень 2017 року, тому що підприємство у травні та червні 2017 року було у простої, а моментом звільнення є 12 червня 2017 року.    
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Тобто, за період простою не з вини працівника останньому мало бути нараховано заробітну плату розмір якої має враховуватися при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та обчисленні розміру грошової компенсації за невикористану відпустку.  
Верховний Суд у своїй постанові від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19 погодився з висновками суду апеляційної інстанції, які були зроблені при розгляді справи з аналогічним предметом спору та підставами позову.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
У пункті 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» № 159 від 21 лютого 2001 року зазначено, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але 
невиплаченого  грошового  доходу  за  відповідний  місяць   (після 
утримання  податків  і  обов`язкових  платежів) і приросту індексу 
споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для  визначення  суми 
компенсації, поділений на 100.
Оскільки для обрахування компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати необхідний нарахований дохід за відповідний місяць, що не було зроблено у даному випадку, підстави для стягнення такої компенсації на користь позивача відсутні.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядалося.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплаті підлягав судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. ОСОБА_1 повинна була сплатити судовий збір за вказану вимогу, однак, не сплатила його. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної вимоги, з позивача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у вказаному розмірі.
Крім того, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір, сплачений ним за подачу апеляційної скарги, а саме у розмірі 1 152 грн. 60 коп. (768,4*150 %).
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати та прийняти в цій частині постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини грошових доходів відмовити.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень, 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця», місце знаходження - вул. Тверська, 5, м. Київ, ідентифікаційний код 40075815, судовий збір у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні, 60 копійок.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повне судове рішення складено 05 травня 2020 року.

 
Судді                                                                                     Фінагеєв В.О.
 
                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
         Яворський М.А.