ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23002/19                                                Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Каракашьян С.К.
                                                                                                                                          Суддя-доповідач: Шурко О.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенка Я.М., Ганечко О.М., 
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 24 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Вищого Антикорупційного Суду про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної судової адміністрації України, Вищого Антикорупційного Суду, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної судової адміністрації України від 30 жовтня 2019 року № 436/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду, із займаної посади у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування, п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
- визнати протиправним та скасувати наказ Вищого антикорупційного суду від 30 жовтня 2019 року №430/к про звільнення ОСОБА_1 , яким оголошено наказ Державної судової адміністрації України Державної судової адміністрації України від 30 жовтня 2019 року № 436/к про звільнення ОСОБА_1 та відраховано зі штату Вищого антикорупційного суду.
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Вищий антикорупційний суд поновити ОСОБА_1 на посаді заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду з 30 жовтня 2019 року.
- зобов`язати Вищий антикорупційний суд нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 з 30 жовтня 2019 року по дату ухвалення судового рішення про поновлення на посаді, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати.
- допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду, а також нарахування та виплати в межах суми за 1 місяць.
- зобов`язати Вищий антикорупційний суд компенсувати та виплатити ОСОБА_1 за зношування її власного комп`ютера(ноутбука) під час виконання своїх посадових обов`язків на посаді заступника керівника апарату виплату у розмірі 500 грн.
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Вищий антикорупційний суд відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
- зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Вищий антикорупційний суд відшкодувати ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 12500 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва 24 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмолено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На думку апелянта, оскаржувані накази є протиправними та видані із порушенням вимог Закону України «Про державну службу», Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», норм та положень трудового законодавства, а також із порушенням встановленого порядку, визначеного Положенням про Комісію з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 18 травня 2017 року № 1172/0/15-17, із наступними змінами від 24 вересня 2019 року № 2551/0/15-19.
Державна судова адміністрація України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що наказ ДСА України від 30.10.2019 № 436/к був виданий в межах повноважень, якими наділений Голова ДСА України та з дотриманням вимог законодавства України, натомість, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність прийнятих відповідачами рішень у межах спірних правовідносин.
В свою чергу, Вищий Антикорупційний Суд також подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду у зв`язку із встановленням її невідповідності займаній посаді протягом строку випробування є обґрунтованим, таким, що об`єктивно підтверджено фактичними даними, а також здійсненим у порядку, передбаченому законодавством України, а судом першої інстанції повно і правильно встановлено всі обставини справи, надано їм правильну оцінку та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Державної судової адміністрації України від 21 травня 2019 № 486, було оголошено конкурс на зайняття вакантної посади державної служби категорії «А» - заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду та відповідно затверджено умови проведення конкурсу та після проведення якого, позивача визнано переможцем конкурсу.
Наказом керівника апарату Вищого антикорупційного суду від 31 липня 2019 року №139/к «Про призначення ОСОБА_1 » оголошено наказ Державної судової адміністрації України від 31 липня 2019 року №272/к, яким ОСОБА_1 вирішено вважати такою, що приступила до виконання обов`язків заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду з 02 серпня 2019 року строком на п`ять років, з випробуванням строком на три місяці.
12 серпня 2019 року затверджено посадову інструкцію заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду, з якою ознайомлено позивача.
Головою Вищого антикорупційного суду направлено до Державної судової адміністрації України 21 жовтня 2019 року лист з пропозицією звільнити ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату, у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування.
23 жовтня 2019 року ОСОБА_1 працівниками служби управління персоналом Державної судової адміністрації України було вручено попередження про звільнення за результатами випробування.
Наказом Державної судової адміністрації України від 30 жовтня 2019 року № 436/к видано наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату, у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування, п. 2 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Наказом Вищого антикорупційного суду від 30 жовтня 2019 року №430/к оголошено наказ Державної судової адміністрації України та зазначено - вважати ОСОБА_1 такою, що звільнена з посади заступника керівника апарату та відрахована зі штату 30 жовтня 2019 року, у зв`язку із встановленням невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування.
Вважаючи видані відповідачами накази протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними наказів про звільнення та поновлення на посаді, оскільки підставою для розірвання трудового договору у розумінні ч. 2 ст. 28 КЗпП України та ст.  35 Закону України «Про державну службу», стало отримання позивачем негативної оцінки за результатами його випробування через невідповідність роботі, що була доручена йому та неналежне виконання ним покладених обов`язків і завдань. При цьому, судом не встановлено будь - якої дискримінації позивача, тобто прийняття певних рішень з урахуванням статі чи будь - якого статусу позивача, а тому не приймаються посилання позивача на порушення відповідачами вимог ст. ст. 2-1, 22 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Закон, що визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.
Стаття 35 Закону № 889-VIII встановлює особливості випробування та встановлення відповідності державного службовця займаній посаді.
Так, відповідно до ч.ч. 1,3 вказаної статті в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку.
На строк випробування державному службовцю визначаються завдання, зміст та обсяг яких має відповідати посадовим обов`язкам. Строки виконання завдань мають бути реальними для досягнення необхідного результату. Випробування встановлюється строком від одного до шести місяців.
Згідно з ч. 6 зазначеної статті суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі п. 2 ч. 1 ст. 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. 
Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 26 КЗпП України визначено особоливості випробування при прийнятті на роботу.
Так, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. 
В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
Випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: осіб, які не досягли вісімнадцяти років; молодих робітників після закінчення професійних навчально-виховних закладів; молодих спеціалістів після закінчення вищих навчальних закладів; осіб, звільнених у запас з військової чи альтернативної (невійськової) служби; осіб з інвалідністю, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи; осіб, обраних на посаду; переможців конкурсного відбору на заміщення вакантної посади; осіб, які пройшли стажування при прийнятті на роботу з відривом від основної роботи; вагітних жінок; одиноких матерів, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців; осіб на тимчасові та сезонні роботи; внутрішньо переміщених осіб. Випробування не встановлюється також при прийнятті на роботу в іншу місцевість і при переведенні на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством.
Приписами ст. 27 КЗпП України передбачено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.
Положенням ст. 28 КЗпП України визначено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.
Частиною 11 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.
Закон, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.
Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону № 1402-VIII голова вищого спеціалізованого суду контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посади керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства.
Частиною 1 ст. 151 Закону № 1402-VIII передбачено, що ДСА України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.
Згідно з ч. 4 ст. 154 Закону № 1402-VIII начальник територіального управління Державної судової адміністрації України призначає за погодженням голови місцевого суду на посаду керівника апарату місцевого суду, заступника керівника апарату місцевого суду та звільняє їх з посади, застосовує за поданням голови місцевого суду до них заохочення або накладає дисциплінарні стягнення відповідно до закону; присвоює керівнику апарату місцевого суду, його заступнику ранги державного службовця відповідно до законодавства про державну службу.
Відповідно до ч. 4 ст. 155 Закону № 1402-VIII керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду, їх заступників призначає за погодженням голови відповідного суду на посаду та звільняє з посади Голова ДСА України.
Пунктом 5 ч. 4 ст. 153 Закону № 1402-VIII встановлено, що Голова ДСА України призначає на посади та звільняє з посад працівників ДСА України; призначає за погодженням голів відповідних судів керівників апаратів апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, Верховного Суду, їх заступників та звільняє їх з посад; призначає за погодженням Голови Верховного Суду першого заступника керівника апарату Верховного Суду та звільняє його з посади.
Відповідно до ч. 5 ст. 153 Закону № 1402-VIII Голова ДСА України з питань, що належать до його повноважень, видає накази.
Частиною 2 ст. 150 Закону № 1402-VIII визначено, що при Вищій раді правосуддя діє Комісія з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя, яка утворюється відповідно до закону.
Комісія з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя здійснює повноваження Комісії з питань вищого корпусу державної служби, визначені Законом України «Про державну службу», щодо питань державної служби в системі правосуддя.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу.
Абзац четвертий п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 889-VIII визначає, що посади керівників апаратів вищих спеціалізованих судів та їх заступників, належать до категорія «А» (вищий корпус державної служби).
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 34 Закону № 889-VIII строкове призначення на посаду здійснюється у разі призначення на посаду державної служби категорії «А» - на п`ять років, якщо інше не передбачено законом, з правом повторного призначення на ще один строк або наступного переведення за пропозицією Комісії на рівнозначну або нижчу посаду до іншого державного 
Відповідно до ст. 150 Закону «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 3, 30 Закону «Про Вищу раду правосуддя» рішенням Вищої ради правосуддя від 05.09.2017 № 2646/0/15-17 затверджено Положення про проведення конкурсів для призначення на посади державних службовців у судах, органах та установах системи правосуддя.
Відповідно до абз. 2 п. 55 вказаного Положення у разі непогодження головою суду, Головою Вищої ради правосуддя кандидатури переможця конкурсу, коли таке погодження вимагається відповідно до законів України «Про судоустрій і статус суддів», «Про Вищу раду правосуддя», у 10-денний строк з дати надходження до відповідного суду, Вищої ради правосуддя результатів конкурсу призначення переможця конкурсу здійснюється суб`єктом призначення без такого погодження із обов`язковим встановленням строку випробування до 6 місяців.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що лист Голови Вищого антикорупційного суду направлено до Державної судової адміністрації України від 21 жовтня 2019 року з пропозицією звільнити ОСОБА_1 з посади заступника керівника апарату, у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування не був доведений позивачу до відома ні службою управління персоналом Вищого антикорупційного суду, ні службою управління персоналом Державної судової адміністрації України. Апелянт зазначає, що із вказаним листом вона ознайомилась самостійно на наступний день після звільнення у приміщенні Державної судової адміністрації України, а саме 31 жовтня 2019 року.
Втім, як вбачається з доводів відповідача, з попередженням про звільнення за результатами випробування ОСОБА_1 була ознайомлена 23.10.2019, що підтверджується її особистим підписом на цьому попереджені. В той же час, колегія суддів також вважає, що позивач не була обмежена в праві ознайомитись з листом Голови Вищого антикорупційного суду від 21.10.2019 № 02.8.1.-11/6/2019, оскільки зазначений лист перебував в її особовій справі.
Посилання апелянта на положення ст. 7 та ч. 6 ст. 35 Закону України «Про державну службу», як на норми, які порушено відповідачами в частині не зазначення в попередженні про звільнення з підстав невідповідності займаній посаді та не ознайомлення з обставинами (підставами невідповідності займаній посаді), викладеними в листі Голови Вищого Антикорупційного Суду Танасевич О.В . від 21.10.2019 є необґрунтованими, оскільки, зокрема, положення ч. 6 ст. 35 Закону України «Про державну службу» на час попередження позивачки про звільнення втратили чинність згідно із Законом України від 19.09.2019 № 117-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», а вказану норму викладено в новій редакції та приписи якої не вимагають зазначення в попередженні про звільнення підстав невідповідності займаній посаді.
В апеляційній скарзі позивач зазначила про відсутність документального обґрунтування її не відповідності займаній посаді, втім, зазначене спростовується доводами відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу. 
Як вже зазначалось, відповідно до ст. 28 КзПП України, якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.
Таким чином, роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Так, документальним підтвердженням невідповідності позивача займаній посаді в період випробувального терміну є лист Голови Вищого антикорупційного суду від 21.10.2019 № 02.8.1.-11/6/2019, в якому обґрунтовано зазначено, що результати роботи ОСОБА_1 на посаді заступника керівника апарату цього суду не дають можливості зробити позитивний висновок щодо її відповідності зазначеній посаді державної служби.
Зі змісту листа вбачається, що за час роботи на керівній посаді категорії «А» державної служби зазначений державний службовець не демонструвала необхідних лідерських і організаторських здібностей, а також достатньої фаховості й ініціативності в роботі. Покладені посадові обов`язки виконувала неналежно, неефективно, у розроблених особисто документах, підготовлених для затвердження, допускала недбалість, низьку якість, невідповідність чинному законодавству й вимогам діловодства. У результаті підготовлені ОСОБА_1 документи потребували значного доопрацювання й унеможливлювали їх затвердження й використання в роботі суду. За результатами опрацювання підготовлених і поданих ОСОБА_1 проектів організаційно-розпорядчих документів було зауважено, що їх тексти потребують ретельного доопрацювання, у тому числі з метою приведення їх у відповідність до чинного законодавства, а також вилучення невластивих для нормативно-правових актів слів, словосполучень і зворотів, характерних для розмовної мови.
За час роботи на посаді заступника керівника апарату Вищого Антикорупційного Суду позивач не займалась належним чином організацією й координацією роботи підрозділів апарату суду, щодо яких була визначена куратором, а саме: підрозділів з питань забезпечення судового процесу, служби судових розпорядників, управління державним майном, матеріально-технічного й господарського забезпечення.
Крім того, у зв`язку з розміщенням ВАКС у трьох приміщеннях ( проспект Перемоги , 41, вулиця Хрещатик, 42-А , та провулок Хрестовий, 4 - Апеляційна палата Вищого Антикорупційного Суду) працівники зазначених вище підрозділів працюють у всіх приміщеннях. Натомість, позивач обрала для організації та координування роботи лише підпорядкованих їй працівників апарату суду, робочі місця яких розташовані в тому ж приміщенні, де й робоче місце самої ОСОБА_3 , що суперечить її посадовій інструкції.
Апелянт зазначила, що в її обов`язки входило забезпечення роботи апарату суду лише в приміщенні суду за адресою: вул. Хрещатик, 42-А та те, що вона не отримувала додаткових доручень щодо організації роботи апарату суду в приміщеннях за адресами: просп. Перемоги, 41 та пров. Хрестовий, 4-А (Апеляційна палата).
Втім, відповідно до затвердженої посадової інструкції остання визначена куратором 3-ьох напрямків діяльності апарату суду та за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 42-А мала забезпечувати належну експлуатацію приміщення суду.
Крім того, відповідно до ст. 16 Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», організаційне забезпечення роботи Вищого антикорупційного суду здійснюється апаратом Вищого антикорупційного суду, у якому також утворюється самостійний структурний підрозділ для організаційного забезпечення роботи Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.
Так, у зв`язку з відсутністю результатів роботи ОСОБА_1 за наведеними вище напрямками станом на 25 вересня 2019 року керівник апарату змушений запросити відповідний звіт.
Водночас, отриманий 30 вересня 2019 року звіт від імені ОСОБА_1 за результатами роботи за серпень, вересень 2019 року та підготовлені нею проекти організаційно-розпорядчих документів, які надійшли через канцелярію до приміщення суду за адресою: просп. Перемоги, 41, не містили підписів виконавця та/або відповідальних осіб і були повернені для доопрацювання з урахуванням вимог діловодства та порядку їх затвердження, що на думку відповідача свідчило про недбале ставлення позивача до виконання посадових обов`язків, неготовність продемонструвати результати своєї роботи у зв`язку з їх відсутністю.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду за результатами випробування є обґрунтованою і документально підтвердженою, відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Державної судової адміністрації України від 30 жовтня 2019 року № 436/к, наказу Вищого антикорупційного суду від 30 жовтня 2019 року №430/к, зобов`язання відповідачів поновити позивача на посаді заступника керівника апарату Вищого антикорупційного суду з 30 жовтня 2019 року, а також нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині зобов`язання виплатити кошти за зношування її власного комп`ютера(ноутбука) під час виконання своїх посадових обов`язків на посаді заступника керівника апарату виплату у розмірі 500 грн., зобов`язання відповідачів відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000 грн, а також відшкодувати витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 12500 грн. є похідними від первісних вимог, які суд залишив без задоволення, та з огляду на відсутність належного обґрунтування підстав виникнення таких вимог, а також наявності належних доказів їх підтвердження, зазначені вимоги також задоволенню не підлягають.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 24 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                                Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

                                                                                                    Ганечко О.М.
Повний текст постанови виготовлено 18.05.2020