Постанова
Іменем України
 
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/12676/17
 
провадження № 61-13116св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну            скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано?Франківської області від 29 травня         2018 року у складі судді Татарінової О. А. та постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про спонукання до укладення договору.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області 26 жовтня 2015 року за № ІФ142152990441, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та                ОСОБА_3 є замовниками реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
У порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста», затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1231-38 (далі - Положення), вказані особи не звернулися із заявою для укладання відповідного договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста.
Тому, 27 липня 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету       Івано-Франківської міської ради надіслало  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як замовникам реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 з пропозицією укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект цього договору з розрахунком розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням. Відповідь на цю пропозицію замовники будівництва не дали.
Разом з тим, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений обов`язок усіх замовників прийняти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури.
Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради були здійснені усі дії, необхідні для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Івано-Франківська. Запропонований для підписання проект договору містить усі реквізити та істотні умови, необхідні для договорів такого виду. Однак, ОСОБА_1 ,             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не вчинено жодних дій щодо укладення договору про пайову участь.
На підставі вказаного Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просило суд визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у редакції, запропонованій фінансовим управлінням.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано?Франківської області від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Івано?Франківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, позов Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволено частково. 
Визнано укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної і інженерно-транспортної інфраструктури міста Івано-Франківська між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,            ОСОБА_3 у редакції фінансового управління. 
У задоволенні інших позовних вимог Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради судовий збір у розмірі 533,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради судовий збір у розмірі 533,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради судовий збір у розмірі 533,00 грн.
 
Частково задовольняючи позов Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що будівництво є завершеним, а об`єкт по АДРЕСА_1 є готовим до експлуатації, проте всупереч вимогам законодавства відповідачі не взяли участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська шляхом укладення відповідного договору. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді касаційного цивільного суду              від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані                      судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що                за результатами проведеної реконструкції житлового будинку по                         АДРЕСА_1  загальною площею 231,10 кв. м було створено дві квартири у цьому будинку, з яких площа квартири № 1 становить 114,10 кв . м , площа квартири № 2 - 117,00 кв. м. 
Отже, реконструкція індивідуального житлового будинку загальною площею 231,10 кв. м проведена у відповідність до вимог державних будівельних норм і з дотримання проектної документації на будівництво, а проведений відповідачами розподіл індивідуального житлового будинку на дві квартири є фактично його переплануванням.
Відповідно до пункту 22 декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26 жовтня 2015 року замовники звільняються від сплати пайової участі замовників будівництва на підставі підпункту 4 пункту 4 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачає, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники, зокрема, у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках. Крім цього, відповідно до пункту 2 статті 40 Закону України             «Про регулювання містобудівної діяльності» пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Пунктом 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. 
Відповідачі здали в експлуатацію реконструйований індивідуальний житловий будинок під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 26 жовтня 2015 року на підставі декларації          про готовність об`єкта до експлуатації і жодних претензій щодо сплати пайового внеску чи пропозиції щодо укладення вказаного договору Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області не надавала.
Крім того, оскільки будівництво об`єкту є завершеним та об`єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства, то у відповідачів відсутній обов`язок укладати договір пайової участі.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи на подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року затверджено Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста».
 
08 вересня 2013 року Департаментом містобудування та архітектури виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по                    АДРЕСА_1 .
 
18 жовтня 2013 року Інспекцією державного будівельного контрою в Івано-Франківській області затверджено декларацію про початок виконання будівельних робіт: реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .
 
26 жовтня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області затверджено декларацію про готовність об`єктадо експлуатації, згідно з якою  ОСОБА_1 ,                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є замовниками реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий          будинок по АДРЕСА_1 .
 
27 липня 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надіслало Гавриліву В. М., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для розгляду і підписання проект договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківську.
Згідно з довідкою-розрахунком розмір пайового внеску по об`єкту «реконструкція житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 б» становить 36 359,72 грн.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції       Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК Українивстановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
 
Так, судом установлено, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  є замовниками реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , і 26 жовтня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області затверджено декларацію про готовність вказаного об`єкта до експлуатації.
 
Правові й організаційні основи містобудівної діяльності врегульовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
Відповідно до пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
 
Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території.
 
Відповідно до частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної в місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
 
На виконання норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року затверджено Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста» (далі - Положення), пунктом 1.2 якого передбачено, що замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом та фінансовим управлінням договорів про пайову участь.
 
Згідно з частиною другою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
 
Відповідно пункту 4 частини четвертої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках.
 
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідачі без достатніх правових підстав ухиляються від укладення з виконавчим комітетом і Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради обов`язкового, згідно із законом, договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Івано-Франківська.
 
Відповідно до пункту 2.1 Положення пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до бюджету м. Івано-Франківська коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська у розмірах: сім відсотків вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для нежитлових будівель та споруд та чотири відсотки вартості будівництва (реконструкції) об`єкта містобудування для житлових будинків.
 
Замовники будівництва залучаються до пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста виключно на підставі укладених з виконавчим комітетом та фінансовим управлінням договорів про пайову участь (пункт 1.2 Положення).
 
У разі якщо замовник не звернувся про укладення договору про пайову участь та не підписав його у встановлені терміни, виконавчий комітет та/або фінансове управління вправі подати позовну заяву про укладення такого договору в судовому порядку (пункт 1.4 Положення).
 
Частиною третьою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
 
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частина дев`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
 
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури          населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до Закону.
 
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (частина п`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на замовника забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті покладено зобов`язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування замовником до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури на підставі договору про пайову участь між замовником та органом місцевого самоврядування, укладення якого є обов'язковим. Винятки із цього правила, перелік яких є вичерпним, встановлено частиною четвертою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 922/5937/15.
 
Судом установлено, що 27 липня 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надіслало           ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як замовникам реконструкції індивідуального житлового будинку під двоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 для розгляду і підписання у десятиденний строк з моменту отримання два примірники проекту договору про пайову участь, які відповідачі отримали 02 серпня 2017, однак дій щодо підписання цих договорів не вчинили.
 
З урахуванням вказаного, встановивши, що будівництво є завершеним, а об`єкт по АДРЕСА_1  є готовим до експлуатації, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, на підставі яких дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову зважаючи на те, що укладення договору про пайову участь між позивачем і відповідачами у силу прямої вказівки закону є обов`язком останніх, від виконання якого вони ухиляються. 
 
Аналогічний правовий висновок щодо обов`язку укладення договору про пайову участь викладено у постановах Верховного Суду: від 13 червня            2018 року у справі № 635/9453/15-ц, провадження № 61-7726св18,                      від 15 серпня 2018 року у справі № 646/15522/15-ц, провадження                  № 61-9850св18,від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц, провадження № 14-261цс18.
 
Доводи касаційної скарги, що проведений відповідачами поділ індивідуального житлового будинку на дві квартири є фактично його переплануванням (реконструкцією) на правильність висновків судів не впливає, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 908/312/16, за змістом статей 2, 10, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», статей 4, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» реконструкція наявної будівлі без забудови нової земельної ділянки не звільняє замовника від обов`язку укладення договору про пайову участь, а також від перерахування коштів пайової участі. Тому неправомірна бездіяльність замовника щодо його обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є протиправною формою поведінки, внаслідок якої міська рада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів (упущена вигода), що перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із неправомірною бездіяльністю відповідача, а сукупність наведених елементів є підставою для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.
 
Твердження заявника про відсутність у відповідачів обов`язку укладати договір пайової участі, оскільки будівництво об`єкту є завершеним та об`єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства є безпідставними, оскільки визначений частиною 9 статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (15 робочих днів, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію) встановлено для укладення договору про пайову участь після добровільного виконання стороною цього обов`язку і звернення замовника будівництва до органу місцевого самоврядування з метою укладення такого договору. Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов`язання, яке прямо передбачено Законом.
 
При цьому невиконання такого зобов`язання не звільняє замовника будівництва від обов`язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 922/6409/15.
 
Також безпідставними є доводи касаційної скарги, що відповідачі звільняються від сплати пайової участі замовників будівництва на підставі підпункту 4 частини четвертої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким встановлено, що до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 кв. м, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках, спростовуються наступним.
Так, поняття індивідуального житлового будинку визначено в ДБН В.2.2-15-2005, згідно з яким це одноквартирний житловий будинок, що має прибудинкову ділянку.
Судом установлено, що після проведеної відповідачами реконструкції індивідуальний житловий будинок перетворений на двоквартирний житловий будинок.
За даними технічного паспорта на квартиру № 1 в житловому будинку № 43 б квартира посімейного, спільного заселення розташована на 1 поверсі 2-поверхового будинку та складається з 4 кімнат житловою площею 70 кв. м, загальна площа квартири - 114,1 кв. м. За даними свідоцтва про право власності вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
За даними технічного паспорта на квартиру № 2 в житловому будинку № 43 б квартира посімейного, спільного заселення розташована на 2 поверсі 2-поверхового будинку та складається з 4 кімнат житловою площею                63,2 кв. м, загальна площа квартири - 117 кв. м. За даними свідоцтва         про право власності вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_1 .
Вказане свідчить, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не є індивідуальним житловим, а двоквартирним житловим будинком, передбаченим для проживання двох сімей, тому не є об`єктом виключення із пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй        суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судами була надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано?Франківської області від 29 травня 2018 року та постанову Івано?Франківського апеляційного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович