Постанова
Іменем України
 
10 червня 2020року
м. Київ
справа № 454/2786/17-ц
провадження № 61-975св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи: Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, Приватне підприємство «Узон»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2019 року у складі судді    Веремчука О. А. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня           2019 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Курій Н. М., Мельничук О. Я., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ, Приватне підприємство «Узон» (далі -           ПП «Узон»), про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, визнання за кожним із подружжя ідеальної частки у праві власності на автомобіль, залишення автомобіля у спільній сумісній власності подружжя, повернення/витребування автомобіля.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 13 жовтня 2001 року між сторонами у справі укладений шлюб, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року. Зазначає, що у провадженні суду перебуває цивільна справа щодо поділу спільного майна, а саме: житлового будинку на АДРЕСА_1 . Крім вказаного будинку, в шлюбі, згідно з біржовою угодою від 31 грудня 2009 року, вони придбали автомобіль марки Mersedes-BenzSprinter316 CDI             2002 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ). Згідно з довідкою-рахунком, виданою ПП «Узон», вказаний автомобіль цього ж дня перереєстрований за ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою її колишнього чоловіка та якій відомо, що автомобіль є спільною сумісною власністю, а отже, без її згоди він не може бути відчужений. Вказує, що з метою приховання автомобіля від його поділу як спільного майна подружжя після розірвання шлюбу, діючи усупереч її інтересам і без її відома та письмової згоди, яку відповідач повинен був отримати згідно з вимогами статті 65 СК України, ОСОБА_2 17 березня 2015 року відчужив цей автомобіль своїй сестрі     ОСОБА_3 , що відбулося оформленням довідки - рахунку, що видана 17 березня 2015 року ПП «Узон». При чому обоє діяли не добросовісно. Вартість спірного автомобіля складає приблизно 12 000,00 дол. США, відповідно це майно є цінним, а сам договір виходить за межі дрібного побутового, що свідчить про те, що для його відчуження потрібна була її письмова згода, якої надано не було. Таким чином, цей договір суперечить нормам закону та грубо порушує її права, а тому має бути визнаний недійсним.
 
Посилаючись на викладене, позивач просилавизнати недійсним договір купівлі-продажу пасажирського автомобіля марки Mersedes-Benz Sprinter 316 CDI 2002 року виготовлення, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку від 17 березня 2015 року № ВІА 177411, визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, визнати за кожним із них по 1/2 ідеальної частки у праві власності на цей автомобіль та залишити його у їхній спільній сумісній власності з поверненням/витребуванням його від ОСОБА_3 .
 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу пасажирського автомобіля Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року, державний номерний знак НОМЕР_1 білого кольору ( НОМЕР_2 ), укладеного між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 на підставі довідки -рахунку від 17березня   2015 року № ВІА 177411. Визнано автомобіль Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року, спільною та сумісною власністю подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .  Визнано за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на автомобіль Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року. Залишено автомобіль Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року, у спільній сумісній власності подружжя  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Повернуто/витребувано автомобіль Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року, від  ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль його рідній сестрі ОСОБА_3 , яка достовірно знала, що її брат перебуває у шлюбі із позивачем, а транспортний засіб придбаний ними у шлюбі і відповідно є їхньою спільною сумісною власністю. Автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно позивач має рівну частку у його праві власності, а отже, згідно зі статтею 388 ЦК України існують достатні правові підстави для витребування його від ОСОБА_3 так як автомобіль вибув з її володіння не із її волі.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу пасажирського автомобіля Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI 2002 року, державний номерний знак     НОМЕР_1 , білого кольору ( НОМЕР_2 ), укладеного між            ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довідки - рахунку від 17 березня 2015 року № ВІА 177411. Визнано автомобіль Мercedes-Вenz Sprinter 316 СDI       2002 року, державний номерний знак НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 та        ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на автомобіль Мercedes-ВenzSprinter 316 СDI 2002 року, державний номерний знак НОМЕР_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути, отриманий за недійсним правочином, автомобіль марки Mersedes-Benz Sprinter 316 CDI 2002 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер           НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ), у власність ОСОБА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили, повернути ОСОБА_3 124 600,00 грн, отримані за недійсним правочином.
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль рідній сестрі ОСОБА_3 , яка достовірно знала, що її брат перебуває у шлюбі із позивачем, а отже, придбаний ними у шлюбі автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю. Суд першої інстанції не визначив порядок і спосіб застосування реституції, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з визначенням порядку та способу її застосування. За встановлених обставин, відсутні підстави передбачені статтею 388 ЦК України для витребування майна від добросовісного набувача.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову або залишити позовну заяву без розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що інтереси ОСОБА_1 у суді представляла ОСОБА_6 , яка не є адвокатом, на підставі довіреності, яка посвідчена за кордоном. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів із відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15. Суд апеляційної інстанції не встановив, чи знала ОСОБА_3 про відсутність згоди дружини на продаж автомобіля і що вона діяла недобросовісно. З 01 квітня 2015 року він припинив підприємницьку діяльність та відповідно продав цей автомобіль, оскільки це вантажний автомобіль і він використовувався лише для перевезення товару, свиней, вантажів і їх продажу. За реалізовані кошти, він здійснив ремонт у середині будинку та витрачав кошти на його утримання, шо підтверджується відповідним актом. Таким чином, фактично він мав право відчужувати автомобіль, оскільки по-перше він був у шлюбі на той час, а по-друге Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за № 1388, не вимагають письмової згоди другого із подружжя на зняття із реєстрації автомобіля. 
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу у якому зазначено, що автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї, і використовувався сторонами спільно як для перевезення пасажирів, так і вантажу, а підприємницькою діяльністю вони займалися спільно. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Встановлені судами обставини
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 13 жовтня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року. 
 
У період шлюбу, 31 грудня 2009 року сторонами придбано спірний автомобіль, який зареєстровано на ОСОБА_2 .
 
Згідно з відповіддю Управління ДАІ ГУМВСУ у Львівській області від 03 листопада 2015 року, власником автомобіля марки Mersedes-Benz Sprinter 316 CDI 2002 року виготовлення, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку від 17 березня 2015 року серії ВІА №177411, що видана ПП «Узон».
 
Попереднім власником автомобіля був ОСОБА_2 на підставі біржової угоди від 31 грудня 2009 року № 002236, що видана ТБ «Авто-інформ».
 
Згідно з довідкою-рахунком ПП «Узон» від 17 березня 2015 року, автомобіль відчужено за 124 600,00 грн.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
 
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
 
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
 
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
 
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
 
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
 
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
 
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі     № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 січня 2016 року (справа                          № 6-1912цс15), зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що автомобіль марки Mersedes-BenzSprinter316 CDI 2002 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) придбаний у період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відповідачами не спростовано презумпцію спільності майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довідки - рахунку від 17 березня 2015 року № ВІА 177411, оскільки відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.
 
Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості.
 
Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки Mersedes-BenzSprinter 316 CDI 2002 року випуску, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.
 
Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.
 
Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15 про те, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, є безпідставними, оскільки право обирати спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав належить особі, чиї права порушуються, тобто саме ОСОБА_1 належить право звернутися до суду із вимогами про грошову компенсацію за відчужений автомобіль, чи повернення автомобіля у спільну сумісну власність подружжя.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик