Ухвала
Іменем України
      
20 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 334/934/15-ц
провадження № 61-3995ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Нива», Товариства з обмеженою відповідальністю «Твердиня» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі № 334/934/15-ц, яким відмовлено у задоволенні його позову до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Санаторій «Нива» та ТОВ «Твердиня» про стягнення заборгованості по заробітній платі і компенсації за несвоєчасний розрахунок.
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказував на те, що, приймаючи рішення про відмову у задоволенні його позовних вимог, суд виходив з чинності наказів від 01 вересня 2014 року № 68 про його переведення на неповний робочий тиждень і від 01 листопада 2014 року № 110-к про його переведення з 01 листопада 2014 року на 0,25 ставки з окладом 1 275,75 грн, та розрахункового листа за листопад 2014 року.
Але 01 березня 2017 року йому стало відомо, що в рамках кримінального провадження була проведена почеркознавча експертиза щодо належності підписів під вказаними наказами та розрахунком щодо нього. Відповідно до висновку експерта від 30 січня 2017 року № 4-438 підписи від імені ОСОБА_1 на цих документах виконані іншою особою.
Вважає, що почеркознавча експертиза підтвердила фіктивність оригіналів наказів від 01 вересня 2014 року № 68-к, від 01 листопада 2014 року № 110-к, а також оригіналу розрахункового листа за листопад 2014 року.
Ухвалюючи рішення, Ленінський районний суд м. Запоріжжя, а також Апеляційний суд Запорізької області, який ухвалою від 09 червня 2016 року залишив без змін рішення суду першої інстанції від 18 січня 2016 року, брали до уваги саме ці документи, котрі вони вважали справжніми, а не підробленими відповідачем, і котрі були свідомо надані до суду.
Вважає, що висновок експерта від 30 січня 2017 року № 4-438 та встановлена ним неприналежність йому підписів на документах, які суд прийняв як докази у цій справі, є нововиявленими обставинами, за необізнаності про які суд ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні його позову, що згідно зі статтею 361 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час звернення до суду, є підставою для перегляду цього судового рішення та його скасування.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі № 334/934/15-ц задовольнити та скасувати це рішення.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вказані обставини не є нововиявленими, оскільки вони були предметом обґоворення при розгляді справи судом першої інстанції, для чого у справі призначалась судово-почеркознавча експертиза, яка не була проведена у зв`язку з відмовою                ОСОБА_1 сплатити її вартість.
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням судами норм процесуального права.
ОСОБА_1  зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими. Апеляційний суд при розгляді справи помилково вказав та зробив висновок, що він був ініціатором проведення експертизи, оскільки вона була призначена за клопотанням відповідача, який навмисно, знаючи, що він є пенсіонером, збільшив кількість документів на проведення експертизи, які ним в суді не оспорювалися та не були предметом спору, що потягло за собою зростання вартості експертизи, яку він самостійно оплатити не зміг. Під час розгляду справи судами не досліджувалися надані ним копії судової почеркознавчої експертизи, що була проведена в рамках кримінального провадження, та не ставилося питання про надання оригіналу висновку експерта. Вважає, що судами неповно з`ясовано всі обставини справи, а їх висновки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі № 334/934/15-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій «Нива» та ТОВ «Твердиня» про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за несвоєчасний розрахунок.
Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року залишено без змін.
В обґрунтування заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 посилався на те, що 01 березня 2017 року з висновку почеркознавчої експертизи від 30 січня 2017 року № 4-438 він дізнався, що ним не підписувався ряд документів, які були взяті судом до уваги як належні докази, а саме: наказ від 01 вересня 2014 року № 68-к про переведення позивача на неповний робочий тиждень, наказ від 01 листопада 2014 року № 110-к про переведення його з 01 листопада 2014 на 0,25 ставки з окладом 1 275,75 грн та розрахунковий лист за листопад 2014 року. Вважав, що сам висновок експертизи та встановлені ним факти створюють нововиявлені обставини, передбачені пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України у редакції, чинній на час подання до суду заяви.
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України в редакції, що була чинною на час звернення із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, у зв`язку з нововиявленими обставинами можуть бути переглянуті рішення, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили. Підставами для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
Аналогічна правова позиція викладена у статті 423 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень.
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.
Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.
Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що висновок експерта від 30 січня 2017 року № 4-438 не є нововиявленою обставиною, а фактично є новим доказом, тому він не може бути підставою для перегляду судового рішення.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Процедура скасування остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на час розгляду справи були відомі обставини, на які він посилався як на нововиявлені. Так, ОСОБА_1 вказував, що він як директор ТОВ «Санаторій «Нива» не підписував накази від 01 вересня 2014 року № 68-к, від 01 листопада 2014 року № 110-к та розрахунковий лист за листопад 2014 року, у зв`язку з чим просив призначити у справі судову почеркознавчу експертизу. Така експертиза була призначена ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2015 року, однак не була проведена у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 оплачувати її вартість. 
Таким чином, обставинами непідписання ним наказів та відомостей позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, але не довів їх, відмовившись від проведення почеркознавчої експертизи.
Встановивши, що заявником не доведено існування істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі ОСОБА_1 на час розгляду справи, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року.
Обставини, на які посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, щодо збільшення кількості досліджуваного матеріалу, що вплинуло на вартість експертизи, яку він не зміг оплатити, правового значення для вирішення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не має.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника з їх змістом.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Нива», Товариства з обмеженою відповідальністю «Твердиня» про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. С. Жданова
 
                                                                                                                    В. М. Ігнатенко