ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2665/20 Справа № 191/4017/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року                        
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2018 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В травні 2019 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя — задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН : НОМЕР_1 , право власності на гараж, загальною площею 24,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
       Припинено за ОСОБА_1 , право власності на гараж, загальною площею 24,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
       Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН : НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки гаража, загальною площею 24, 7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 10450 (десять тисяч чотириста п`ятдесят) грн.. 00 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН : НОМЕР_1 , витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1409 (одної тисячі чотирьохсот дев`яти) грн.. 60 коп.
       Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН : НОМЕР_1 , витрати пов`язані з проведенням експертної оцінки в розмірі 585 (п`ятсот вісімдесят п`ять) грн.. 38 коп.
       У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року та визнати за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в порядку поділу майна право власності на 1/2 частину гаражу, загальною площею 24,7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
У відзивів ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року та рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05.11.2004 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Синельниківського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 147.
       З копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 вбачається, що у сторін є донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Відповідно до рішення Синельникіського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.10.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.
       Також, судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу, а саме 24.03.2011 року сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме мано – гараж, загальною площею 24,7 кв.м., площа земельної ділянки 33 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 134094731 вбачається, що гараж розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
       Відповідно до звіту КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 14.01.2019 року про оцінку для цілей визначення оціночної вартості гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , його ринкова вартість складає 20 900, грн.. 00 коп.
       Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають доказуванню.
       На даний час у подружжя виникла необхідність у поділі спільно набутого за час шлюбу майна.
       Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту стаття 61 СК України).
       Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
       Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.
       Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
       Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).
       Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
       Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст. 65 СК України.
       Аналізуючи викладене вбачається, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
       При цьому, тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
       Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
       Частиною 2ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.
       Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
       Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації.
       Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя.
       Відповідно до статті 71 СК України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України).
       Таким чином, спірний гараж є спільною сумісною власністю подружжя, поділ якого не можливо без втрати його цільового призначення.
       Так, відповідно до звіту КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 14.01.2019 року про оцінку для цілей визначення оціночної ринкова вартість гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 20 900, грн. 00 коп., є неподільним нерухомим майном.
Отже, позивачка після розлучення залишилась разом з неповнолітньою дитиною і вказаний гараж необхідний їй для задоволення господарчих потреб родини.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на спірний гараж є доведеними та підлягають задоволенню і правомірно визнав за позивачем право власності на гараж, загальною площею 24,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . і стягнув з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 вартості гаража в розмірі 10 450 грн. 00 коп.
       Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що зустрічна позовна заява ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірний гараж та стягнення з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частини вартості гаража є не обґрунтованою.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що у позивачки не має автомобіля у користуванні на відміну від відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не надано доказів щодо знаходження саме у власності відповідача автомобіля і щодо необхідності залишення права власності на гараж саме за відповідачем.
       Посилання апелянта, що оскаржуване рішення суду спричиняє для ОСОБА_1 істотну шкоду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом не надано доказів на підтвердження наведених обставин й жодного обґрунтування чим саме йому буде завдана істотна шкода не наведено.
       Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції. 
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича