ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2020 року	Львів	Справа № 460/1640/19 пров. № А/857/379/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Большакової О.О., Заверухи О.Б.,
за участю секретаря судових засідань –                     Чопко Ю.Т.
представника позивача –                                           Поляк І.В.
представника відповідача –                                       Сахмана П.В.
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року (головуючий суддя: Дудар О.М., місце ухвалення - м. Рівне, дата складення повного тексту рішення – 15.11.2019) у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» до Офісу великих платників податків ДФС України про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),–
встановив:
Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот», 10.07.2019 звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати протиправною та скасувати вимогу Офісу великих платників податків ДФС України про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 № Ю-258-11.
Обґрунтовує позов тим, що на момент формування спірної вимоги не відбулося узгодження сум недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у попередніх періодах, внаслідок їх оскарження позивачем у судовому порядку, отже така вимога підлягає скасуванню.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року позов задоволено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. 
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що оскільки за обліковими даними інформаційної системи органів доходів і зборів, загальна сума заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивача станом на 30.04.2019 становить 42200862,65 грн, отже оскаржувана вимога є законною та відсутні підстави для її скасування.
Позивач, 19.02.2019 подав відзив на апеляційну, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
У відповідності до ст. 195 КАС України, судове засідання проведено в режимі відеоконференції.
Представник відповідача Сахман П.В., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.
Представник позивача Поляк І.В., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може, з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ «Рівнеазот» (код ЄДРПОУ 05607824) зареєстроване як юридична особа 13.11.1995, перебуває на обліку в органі доходів і зборів, як платник податків з 25.11.1995 та єдиного внеску  - з 07.10.1996. Вид економічної діяльності: 20.15 - виробництво добрив і азотних сполук.
Позивачем, 18.04.2019 сформовано та надіслано контролюючому органу звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за березень 2019 року, згідно з яким ПрАТ «Рівнеазот» самостійно визначено суму єдиного внеску 7916146,55 грн.
Офісом ВПП ДФС, 08.05.2019 сформовано для ПрАТ «Рівнеазот» вимогу № Ю-258-11 про сплату боргу (недоїмки) на суму 42200862,65грн, яка рахується станом на 30.04.2019. 
Зазначену вимогу позивачем було оскаржено в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 27.06.2019 № 29424 /6/99-99-11-05-02-25, скаргу позивача від 23.05.2019 № 1464 залишено без задоволення, а вимогу Офісу ВПП ДФС про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 № Ю-258-11 – без змін.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача станом на 30.04.2019, недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 42200862,65грн, в той час як позивачем підтверджено своєчасність сплати єдиного внеску за березень 2019 року в сумі 7916146,55грн, яка самостійно визначена ним у звіті від 18.04.2019 про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за березень 2019 року.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне
Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VІ  (далі - Закон № 2464) платниками єдиного внеску є підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) - або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7  Закону № 2464, базою нарахування єдиного внеску для роботодавців та найманих працівників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (ч. 4 ст. 8 Закону № 2464-VI).
Відповідно до ч. ч. 5, 6, 7, 10, 12 ст. 9 Закону № 2464, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).
Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному податковому органу. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску. Обслуговування коштів єдиного внеску здійснюється згідно з  положенням про рух коштів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.
Днем сплати єдиного внеску вважається, у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).
Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) та зареєстрована у Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі – Інструкція № 449), визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.
Підпункт 1 п. 2 розділу IV Інструкції № 449 передбачає, що сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника в національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.
Частиною 9 ст. 25 Закону №2464-VI встановлено, що передача платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам заборонена, крім випадків, передбачених законодавством.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи, 18.10.2018 головним державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції у Рівненській області Гаврилюк О.Я., винесено постанову про арешт коштів боржника в межах зведеного виконавчого провадження № 55154344, якою накладено арешт на кошти, які знаходяться на рахунках ПрАТ «Рівнеазот», а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення такої постанови (т. 1 а. с. 184).
Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т., 30.10.2018 винесено постанову в межах виконавчого провадження № 57556013, згідно з якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках ПрАТ «Рівнеазот», а також на кошти на рахунках, що будуть відкритті після винесення такої постанови (т. 1 а. с.185).
Отже, на всі рахунки позивача накладено арешт, що унеможливлювало виконання позивачем обов`язку щодо сплати єдиного внеску у спосіб, визначений Законом № 2464-VI, тобто шляхом перерахування відповідних коштів з рахунку платника на рахунок органу доходів і зборів.
З метою своєчасного виконання обов`язку зі сплати єдиного внеску, між ПрАТ «Рівнеазот» (далі – Довіритель) та ТОВ «Статус-Трейд» (далі – Повірений) укладено договір доручення № 3ST, згідно з п. 1.1.-1.2. якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Повірений зобов`язується від імені та за рахунок Довірителя виконувати грошові зобов`язання (перелік юридичних дій), порядок виконання та інші вказівки передбачаються Сторонами і додатках до Договору. Виконані грошові зобов`язання, вчиненні Повіреним на виконання цього Договору та/або прийняття Повіреним виконання грошових зобов`язань від інших осіб на виконання цього Договору, створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки Довірителя (т. 1 а. с. 197-199).
На виконання вказаного договору позивачем видано довіреність від 27.12.2018 № 3015, якою уповноважено ТОВ «Статус-Трейд» вчиняти від імені ПрАТ «Рівнеазот» дії згідно з договором доручення № 3ST від 09.07.2018, зокрема: сплачувати (перераховувати) єдиний соціальний внесок (т. 1 - а. с. 178).
Крім того, 18.02.2019, з метою своєчасного виконання обов`язку зі сплати єдиного внеску, між ПрАТ «Рівнеазот» (далі – Довіритель) та ТОВ «Хім-Трейд» (далі – Повірений) укладено договір доручення № 134, згідно з п. 1.1.-1.2. якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Повірений зобов`язується від імені та за рахунок Довірителя виконувати грошові зобов`язання (перелік юридичних дій), порядок виконання та інші вказівки передбачаються Сторонами і додатках до Договору. Виконані грошові зобов`язання, вчиненні Повіреним на виконання цього Договору та/або прийняття Повіреним виконання грошових зобов`язань від інших осіб на виконання цього Договору, створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки Довірителя (т.1 а. с. 175-177).
На виконання вказаного договору позивачем видано довіреність від 20.02.2019 № 3723-ю, якою уповноважено ТОВ «Хім-Трейд» вчиняти від імені ПрАТ «Рівнеазот» дії згідно з Договором доручення № 134 від 18.02.2019, зокрема: сплачувати (перераховувати) єдиний соціальний внесок (т. 1 а. с. 200).
Суд апеляційної інстанції зауважує, що листом від 13.02.2018 № 6807/10/28-10-41-03-10 Офіс ВПП ДФС звертався до позивача з вимогою про надання завірених копій документів за договорами доручення щодо сплати сум єдиного соціального внеску за період 2016-2017 роки та повідомив про необхідність надання аналогічних завірених копій документів надалі (т. 1  а. с. 179).
Листом від 22.04.2019 № 1167 позивач повідомив Офіс ВПП ДФС, що ПрАТ «Рівнеазот» у березні 2019 року єдиний соціальний внесок сплачував через ТОВ «Статус-Трейд» згідно з договором доручення від 09.07.2018 № 3ST та довіреності від 27.12.2018 № 3015 на суму 2200,00 грн, а також через ТОВ «Хім-Трейд» згідно з договором доручення від 18.02.2019 №134 та довіреністю № 3723-ю від 20.02.2019 на суму 6087887,61грн (т. 1 а. с.180).
Листом від 14.06.2019 №1687 позивач повідомив Офіс ВПП ДФС, що ПрАТ «Рівнеазот» в квітні 2019 року єдиний внесок сплачено ТОВ «Хім-Трейд» згідно з договором доручення від 18.02.2019 № 134 та довіреністю № 3723-ю від 20.02.2019 на суму 10729794,82 грн (т. 1 а. с. 182).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач покликається на те, що саме з огляду на вимоги ч. 9 ст. 25 Закону № 2464-VI, позивач не виконав свого обов`язку зі сплати єдиного внеску, а тому підстав для зарахування сум платежів щодо єдиного соціального внеску, здійснених за посередництва ТОВ «Статус-Трейд» та ТОВ «Хім-Трейд» відсутні. Однак, суд апеляційної інстанції, не бере до уваги вказані покликання скаржника з огляду на таке.
Закон № 2464, покладає на позивача, як платника єдиного соціального внеску, безумовний, пріоритетний (ч. 12 ст. 9) обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів (ч. 5 ст. 9) з його банківського рахунку (ч. 7 ст. 9).
Однак, в розглядуваному спорі, встановлені обставини, які унеможливили виконання позивачем обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, (арешт коштів) у спосіб, визначений Законом № 2464, тобто перерахування відповідних коштів з рахунку платника на рахунок органу доходів і зборів.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що, Законом № 2464 не врегульовано випадки наявності обставини, що виключають (унеможливлюють) виконання обов`язку зі сплати єдиного внеску. Тобто, у цьому законі, виключно яким визначається порядок сплати єдиного внеску (ч. 2 ст. 2), наявні прогалини щодо порядку виконання встановленого Законом № 2464 обов`язку платника єдиного внеску щодо його сплати в умовах, зокрема, неможливості застосування регламентованого цим Законом способу виконання відповідного обов`язку.
Наявність таких прогалин, обумовлює безпосереднє застосування регламентованих цим Законом принципів: обов`язковості сплати та захисту прав і законних інтересів застрахований осіб (стаття 3), а також положень інших нормативно-правових актів в частині, що не суперечить цьому Закону (ч. 1 ст. 1).
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що Цивільний кодекс України є нормативно-правовим актом матеріального права, в розумінні статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237). Представництво виникає на підставі зокрема договору (ч. 3 ст. 237).
Частиною 1 ст 1000 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Відповідно до ст. 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Аналізуючи вказані положення цивільного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в результаті реалізації між Товариством та Повіреним їхніх взаємовідносин за договорами доручення, не відбулось передачі третім особам обов`язку платника (Товариства) по сплаті єдиного внеску, що заборонено ч. 9 ст. 25 Закону № 2464.
На думку суду апеляційної інстанції, немає підстав вважати, що такий висновок не відповідає закону, зокрема ч. 9 ст. 25 Закону №2464, оскільки власником коштів, від імені якого здійснено відповідні платежі в рахунок сплати сум єдиного соціального внеску є саме позивач, а не будь-яка третя особа. Доказів зворотнього відповідачем не наведено.
Сама по собі обставина, що відповідні перерахування власних коштів платника єдиного внеску відбулись не з його власного рахунку, в умовах неможливості використання власних рахунків платника, не свідчить про порушення платником вимог ч. 9 ст. 25  Закону №2464. 
Отже, у випадку наявності прогалин у спеціальному нормативно-правовому акті, зокрема Законі № 2464 щодо порядку (способу) виконання обов`язку платника по сплаті єдиного соціального внеску, за умов об`єктивної неможливості скористатися передбаченим Законом способом виконання такого обов`язку, правомірними є дії платника єдиного внеску, спрямовані на забезпечення виконання цього обов`язку у будь-який інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству. 
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 25.01.2019 у справі № 817/85/16.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Вказана норма кореспондується з абз. 3 п. 2 розділу VI Інструкції № 449.
Відповідно до п. 4 розділу IV Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.
Згідно з п. 2 розділу IV Порядку, розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 №1124, скарга на вимоги та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу подана з дотриманням порядку і строків, визначених пунктом 3 розділу II та пунктом 1 розділу IІІ цього Порядку, зупиняє строки їх сплати до винесення рішення контролюючим органом вищого рівня або дня набрання судовим рішенням законної сили.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент формування вимоги від 08.05.2019 № Ю-258-11, до такої вимоги було включено заборгованість зі сплати єдиного внеску, яка вже включена до попередніх вимог, зокрема, від 14.09.2017, від 12.10.2017, від 15.01.2018, від 14.02.2018, від 15.05.2018, від 13.06.2018, від 12.07.2018, від 13.08.2018, від 13.09.2018, від 11.10.2018, від 16.01.2019, від 06.03.2019, від 02.04.2019 (т. 1 а. с.26-44). Ці вимоги оскаржувалися позивачем в судовому порядку. 
Таким чином, Офісом ВПП ДФС сформовно оскаржувану вимогу, в тому числі, на підставі сум грошового зобов`язання, які платник єдиного внеску узгоджує в порядку судового оскарження попередніх вимог про сплату боргу (недоїмки) за тим же номером, що суперечить чинному законодавству. 
Суд апеляційної інстанції зауважує, що рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду, що набрали законної сили, зокрема, у справах № 817/85/16, № 817/110/16, № 817/299/16, № 817/902/16, № 817/845/17, № 817/1135/17, № 817/1895/17, № 817/2265/17, № 460/98/19, № 460/741/19, № 817/1496/17, № 817/1671/17, № 817/386/18, № 1740/2312/18, № 460/2835/18, № 460/626/19, № 460/1054/19, підтверджується скасування частини з попередніх вимог про сплату (недоїмки) з єдиного внеску як протиправних та відсутність суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (т. 1 а. с.45-169).
Згідно з п. 6 розділу VІ Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо: сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі; орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки); вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили; борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу, - у день прийняття органом доходів і зборів рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 Закону; є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі, - у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.
Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки відповідачем сформовано оспорювану вимогу з урахуванням сум, що відображені у вимогах контролюючого органу за попередні періоди, які скасовані в судовому порядку, а тому недоїмка зі сплати єдиного внеску станом на 30.04.2019, визначена у вимозі від 08.05.2019 № Ю-258-11 є такою, що прийнята з порушенням вимог чинного законодавства.
Також, суд апеляційної інстанції вказує, що відповідно до ч. 2  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Однак, у вказаній справі контролюючим органом не наведено достатніх підстав для прийняття вимоги від 08.05.2019 № Ю-258-11.
Таким чином, апеляційна скарга Офісу великих платників податків ДФС України не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 195, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 05 листопада 2019 року у справі № 460/1640/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 26.03.2020.