Дата документу 06.05.2020 Справа № 319/968/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №319/968/19             Головуючий у 1 інстанції Валігурський Г.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1724/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
06 травня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості частки майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості частки майна.
В обґрунтування позову зазначав, що він є власником ј частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 
Іншими співвласниками житлового будинку є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
З урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи про неможливість виділу в натурі ј частки житлового будинку та ј частки земельної ділянки вважає можливим стягнути з відповідачів ринкову вартість ј частини житлового будинку, яка становить 77571 грн.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи стягнути з відповідачів солідарно ринкову вартість ј частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка складає 77571 грн.
Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в які посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що сплата відповідачами вартості частки житлового будинку, належної позивачу, є для них значною та становитиме надмірний тягар. Крім того , суд не прийняв до уваги його пояснення та пояснення відповідачів відносно того, що він не має можливості користуватися належним йому майном, та відповідачі фактично перешкоджають йому здійсненні права власності на майно.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплата відповідачами вартості частки житлового будинку, належної позивачу, яка перевищує розмір їх доходів за рік, є для них значною та становитиме надмірний тягар. Позивачем не доведено спроможності відповідачів виплатити компенсацію вартості частки у нерухомому майні. Доказів неможливості користування будинком через перешкоджання відповідачами до матеріалів справи позивачем надано не було.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11.01.2019 року приватним нотаріусом Більмацького районного нотаріального округу Дашевською А.О., зареєстрованого в реєстрі за № 17, ОСОБА_1 є власником ј частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 129416558 від 02.07.2018 року ОСОБА_4 є власницею 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування № 1648, посвідченого 25.10.2007 року приватним нотаріусом Куйбишевського районного нотаріального округу Ярошенко С.В. А ОСОБА_3 є власницею ј частини вказаного житлового будинку на підставі рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 12.11.2010 року у справі №2-1270.
ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу 20.08.2008 року змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області 20.09.2008 року.
Ухвалою суду першої інстанції від 27 вересня 2019 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, за результатами проведення якої судовим експертом ОСОБА_6 надано висновок № 10/19 судової будівельно-технічної експертизи від 08.11.2019 року, за яким відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва виділити частку житлового будинку з надвірними спорудами, а саме: житловий будинок літ. А, житлова площа 30,5 кв.м, загальна площа 83,2 кв.м, сарай літ. Б, літня кухні літ. В, гараж літ. Г, сарай літ. Д, вбиральня літ. Е, душ літ. Ж, погріб літ. З, погріб №7, сарай літ. К, огорожа №1, огорожа №2, ганок №3, козирок №4, козирок №5, замощення №6, відповідно до розміру часток співвласників - не представляється можливим. Об`ємно-планувальні рішення житлового будинку не дозволяють виділити сторонам ізольовані приміщення із самостійними виходами, що можуть використовуватись як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири, тому провести розподіл житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з позиції різного розміру часток сторін у праві власності на спільне майно (1/4 частка ОСОБА_1 , ј частка ОСОБА_3 , Ѕ частка ОСОБА_4 ) – не представляється можливим. Розділ житлового будинку з дотриманням будівельних, санітарних норм забудови на три частини з незначним відступом від розміру часток – не представляється можливим.
За вищевказаним висновком, ринкова вартість ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 складає 77571 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів.
Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що оскільки виділ в натурі належної ОСОБА_1 ј частки житлового будинку АДРЕСА_1 є неможливим, то у позивача виникає право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Разом з тим, судом першої інстанції вірно враховано, висновок Верховного суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, викладеному у постанові від 13.01.2016 року по справі № 6-2925цс15, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники – відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Судом першої інстанції встановлено, що сума пенсії ОСОБА_3 за період з 01.11.2019 року по 30.11.2019 року складає 2000 грн. Інше нерухоме майно у власності ОСОБА_3 не перебуває. Відповідач ОСОБА_2 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Більмацької РДА та отримує державну соціальну допомогу по втраті годувальника на дитину ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно Довідки № 623 від 26.12.2019 року ОСОБА_8 працює контролером енергозбуту в Більмацькому РЕМ ПАТ «Запоріжжяобленерго» та її заробіток за період з березня 2019 року по листопад 2019 року становить 41299,79 грн. Інше нерухоме майно у власності ОСОБА_8 не перебуває. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплата відповідачами вартості частки житлового будинку, належної позивачу, яка перевищує розмір їх доходів за рік є для них значною та становитиме надмірний тягар.
Всупереч вимогам ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме щодо фінансово-матеріальної можливості відповідачів сплатити йому компенсацію вартості його частки житлового будинку, а також, що відповідачі перешкоджають йому користуватись будинком.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 364 ЦК України.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення була врахована лише неспроможність відповідача сплатити позивачу компенсацію, що призвело до порушення його прав. 
Проте вказані доводи Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди -спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що будинок, який перебуває у частковій власності сторін у справі, є неподільним, що робить неможливим виділ частки позивача в натурі, а також вірно зроблено висновок про те, що спільне користування майном є неможливим, що на думку позивача надає йому право на компенсацію вартості частки належного йому майна.
Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_3 є пенсіонеркою за віком, отримує пенсію в розмірі 2000 грн. щомісячно, інших доходів або майна, за рахунок якого можна компенсувати позивачу його частку у будинку, не має. Відповідач ОСОБА_2 отримує заробітну плату та допомогу по втраті годувальника за які має утримувати себе та малолітню дитину. Іншого нерухомого майна також не має.
Інших доводів щодо необґрунтованості рішення суду апеляційна скарга не містить.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 травня 2020 року.

Головуючий

Судді: