ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 червня 2020 року           справа №200/1711/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г.,  Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у  порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 200/1711/20-а (головуючий суддя І інстанції - Череповський Є.В.), складене у повному обсязі 18 березня 2020 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправними дій та скасування постанови № 0533/5791/5791.1/1 від 19 грудня 2019 року, зобов`язання призначити одноразову допомогу,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в якому просить суд:
- визнання протиправним дії відповідача щодо відмови у призначенні страхової виплати - одноразової грошової допомоги у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб та скасування постанови Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 19 грудня 2019 року № 0533/5791/5791.1/1 як незаконну;
- зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , законний представник якої ОСОБА_1 (мати) одноразову грошову допомогу у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб та виплатити вказану страхову виплату (а.с. 1-3).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 55-57).
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просила суд скасувати рішення  суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що відмова у призначенні одноразової допомоги сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на його неповнолітню доньку є протиправною. 
Зазначила, що вимога від позивача (мати) додаткових довідок на підтвердження факту спільного проживання з колишнім чоловіком неправомірна, оскільки вона не доказує її особистого права на отримання цієї допомоги, а діє в інтересах неповнолітньої дитини, яка є членом сім`ї загиблого та була зареєстрована разом батьком.
При цьому, вказала, що суд першої інстанції протиправно не визначив строк на подання відповіді на відзив, чим порушив її права на його надання (а.с. 79-84).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату, місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином.
29 травня 2020 року до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому  він наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, а рішення суду першої скасувати, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 .  Від шлюбу має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2017 року у справі № 263/1938/17 шлюб розірвано (а.с. 21).
ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок нещасного випадку на виробництві батько дитини ОСОБА_3 помер (а.с. 26).
Постановою начальника Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 23 грудня 2019 року №0533/5791/5791/1 доньці загиблого - ОСОБА_2 ,яка має на це право в разі смерті потерпілого, призначена одноразова допомога в   розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права  на страхову виплату  в сумі 38420,00 грн. (а.с. 49).
Постановою начальника Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 23 грудня 2019 року № 0533/5791/5791/2    ОСОБА_2  призначені щомісячні страхові виплати особі, яка має на неї право в разі смерті потерпілого в розмірі 8748,92 грн. (а.с.50).
Постановою начальника Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 19 грудня 2019 року № 0533/5791/5791.1/1 у призначенні    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( законний представник ОСОБА_1 , мати) одноразової допомоги сім`ї загиблого у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права  на страхову виплату,-  відмовлено з посиланням на п. 2 ч.2 ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку з неможливістю визначення складу сім`ї (а.с. 47).          Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової допомоги сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на його неповнолітню доньку у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів проживання позивача однією сім`єю з померлим.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України,  Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV (далі - Закон № 1105-ХIV).
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону № 1105-ХIV, страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. 
Нарахування та проведення страхових виплат урегульовано у декількох нормативних актах:
1) статті 46 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення;
2) статті 173 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідно до якої шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку;
3) Законі України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-ХІV), який із 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", визначає відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1105-ХІV загальнообов`язкове державне соціальне страхування - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.
Згідно зі ст. 41 Закону № 1105-ХІV, у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.
Такими непрацездатними особами є:
1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;
2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють;
3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;
4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти;
5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.
Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.
Згідно з ч. 2 ст. 43 Закону № 1105-ХІV, фонд приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання передбачених у цій частині ст. 43 Закону документів, які видаються відповідними організаціями у триденний строк з моменту звернення заявника.
Статтею 42 Закону № 1105-ХІV встановлені щомісячні страхові виплати та інші витрати на відшкодування шкоди.
Відповідно до ч. 6 ст. 42 Закону № 1105-ХІV у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Постановами Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області дочці позивача та загиблого - ОСОБА_2 призначена одноразова допомога особі, яка перебувала на його утриманні,  у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату та щомісячні страхові виплати. (а.с. 49, 50).
Відмова у призначені та виплаті  одноразової допомоги його сім`ї (у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб), вмотивована тим, що  неможливо визначити склад сім`ї, оскільки така допомога надається не кожному члену сім`ї, вона у встановленому розмірі виплачується сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві в разі смерті останнього і є неподільною.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Частиною 4 ст. 3 вказаного Кодексу визначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Суд першої інстанції підтримуючи позицію відповідача, вказав, що позивач не надала органу соціального страхування доказів, що після розірвання шлюбу з батьком її доньки вони були сім`єю, тобто спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Однак, як вбачається зі змісту заяви про призначення спірної допомоги, ОСОБА_1 виступає законним представником своєї (та померлого батька - ОСОБА_3 ) доньки - неповнолітньої ОСОБА_2 , відтак, суд першої інстанції не вірно визначив суб`єкта звернення та надав не вірну оцінку спірним правовідносинам.
Як вбачається з матеріалів справи,  неповнолітня ОСОБА_2  на день  смерті батька    ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою свого батька у АДРЕСА_1 з 18.12.2012 року, що підтверджується довідкою від 22.11.2019 року № 22-12 01-0264 (а.с. 6, 20).
Відтак, ОСОБА_2 належить до сім`ї свого померлого батька не тільки як його дитина, а і як особа, як зареєстрована з ним за однією адресою як член його сім`ї, що нівелює позицію відповідача щодо неможливості встановити склад сім`ї померлого.
Відтак, надання позивачем як законним представником неповнолітньої дитини додаткових доказів на підтвердження складу сім`ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні не є потрібним.
Суд апеляційної інстанції вважає відмову у призначенні  одноразової допомоги   фактично дитині померлого як члену сім`ї померлого є незаконною, та вважає за необхідне відновити її право на отримання спірною допомоги, задовольнивши позов її матері у повному обсязі.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                   
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2  - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 брезня 2020 року у справі № 200/1711/20-а - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Визнати протиправним дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо відмови у призначенні неповнолітній ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_1 страхову виплату - одноразову грошову допомогу у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Скасувати постанову Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 19 грудня 2019 року № 0533/5791/5791.1/1.
Зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області призначити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , законний представник якої ОСОБА_1 (мати) одноразову грошову допомогу у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб та виплатити вказану страхову виплату.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення та продовжується на строк  дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України щодо запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).
Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.
      
 Судді                                                                                        Т.Г.Арабей 
                                                                                                               І.В. Геращенко
                                                                                                              Г.М. Міронова