ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2020 р. 	Справа № 520/654/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року (суддя Шевченко О.В.; м. Харків) по справі № 520/654/19
за позовом  ОСОБА_1     
до  ІНФОРМАЦІЯ_1                      
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом також - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.12.2014 року по дату повного розрахунку при звільнені; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 25.12.2014 року по дату повного розрахунку при звільнені.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що на день його звільнення Харківським обласним військовим комісаріатом не проведено виплати всіх сум, що належали йому при звільненні, а саме проведено нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації. Протиправність дій відповідача щодо не проведення в повному обсязі розрахунку при звільненні встановлено постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 по справі № 820/5322/17, яка набрала законної сили 23.02.2018. На переконання позивача, відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтями 116, 117 КЗпП України починаючи з дати звільнення по день фактичного розрахунку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25.12.2014 по 24.01.2019.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 25.12.2014 по 24.01.2019 в розмірі 12781,15 грн. (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня 15 копійок).
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 та ухвалити постанову, якою позовні вимоги залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що на військовослужбовці, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю не поширюється. Чинне законодавство з питань проходження військової служби, грошового забезпечення військовослужбовців, не містить положень щодо виплат за затримку при звільненні. При цьому, на час звільнення позивача з військової служби останнім жодних зауважень не було висловлено щодо неповноти розрахунків при звільненні. Відповідач вважає, що на час виникнення спірних правовідносин він діяв у межах і в порядку,  який було визначено законодавством. На час звільнення позивача до складу вихідної допомоги не враховувалась щомісячна додаткова грошова винагорода, індексація, тому вказані кошти не виплачені позивачу при звільненні не з вини відповідача. 
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог, оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_3 та 25.12.2014 був звільнений з військової служби у Збройних Силах України, отримав грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 26 календарних років військової служби в сумі 49413 грн.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 по справі № 820/5322/17 визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації, які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби та відмові виплатити своєчасно не виплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації.
Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, індексації які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, здійснити виплату суми перерахунку.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вказана постанова суду набрала законної сили 23.02.2018.
Станом на момент звернення до суду (23.01.2019) виплату належних до сплати за рішенням суду сум перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні не проведено.
До відповіді на відзив відповідачем долучено копію розрахунку, згідно з яким проведено нарахування доплати вихідної допомоги ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації за 26 календарних років, виплату якої буде проведено після додаткового фінансування.
Згідно платіжного доручення № 96 від 24.01.2019 на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2017 по справі № 820/5322/17 проведено перерахування грошових коштів в сумі 32119,68 грн на розрахунковий рахунок позивача, відкритий в ХГРУ КБ "ПриватБанк".
Позивач вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
В свою чергу відповідач такі доводи вважає безпідставними, посилаючись на те, що порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, якими не передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин мають застосовуватися приписи ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, та дійшов висновку, що оскільки з позивачем на час звільнення проведено не повний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку з урахуванням принципу справедливості та співмірності.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 2 Закону №2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Абзацем 1 п.2 ст.15 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із скороченням штатів, одноразова грошова допомога виплачується в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше. 
Відповідно до абз. 4 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок № 393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІ1 закінченням проходження військової і служби вважається день виключені військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постановах від 30.01.2019 у справі № 805/4523/16-а, від 10.05.2019  у справі №805/416/16-а, від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 25.12.2014 був звільнений з військової служби у Збройних Силах України, отримав грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 26 календарних років військової служби в сумі 49 413 грн.
Водночас згідно платіжного доручення повний розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні за наявності спору між позивачем та відповідачем в розмірі 32 119,68 грн. перераховано на картковий рахунок позивача лише 24 січня 2019 року.
Враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші  обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника  та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема,  визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі  № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку  залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки Харківського обласного військового комісаріату від 07.02.2019 №59/ВФЗ про доходи позивача, за 2 останні місця перед звільненням ОСОБА_1 було нараховане грошове забезпечення в розмірі 6225,32 грн. - за жовтень 2014 року та 6225,32 грн. - за листопад 2014 року, а відтак середньомісячне грошове утримання становить 6225,32 грн., середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів за повні календарні місяці жовтня та листопада 2014 року (як зазначено в довідці) становить 204,10 грн.
Загальний розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, що була виплачена позивачу, складає 81532,68 (32119,68 + 49413) грн.
Слід зазначити, що позивачеві грошова допомога при звільненні нараховується за 26 років вислуги, а тому частина такої допомоги, що припадає на кожний місяць з цих 26 років, за які виплачується така допомога, в порівнянні із середньомісячним грошовим утриманням позивача, визначеним у відповідності до Порядку № 100, становить 4,2% ((81532,68 грн./26/12 = 261,32 грн.) / 6225,32 грн. = 0,042).
Позивач звільнився 25.12.2014, а одноразова грошова допомога остаточно йому виплачена 24.01.2019, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 1491 дні.
Беручи до уваги неістотність суми матеріальної допомоги, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, дату звільнення позивача та період часу, протягом якого позивачем вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права на отримання одноразової грошової допомоги у повному обсязі, тривалість затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування у спірних правовідносинах принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.
Таким чином, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 204,10 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 1491 дні становить 304313,10 грн. (204,10 грн. х 1491), а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 12781,15 грн. (4,2 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).
У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,  - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 по справі № 520/654/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    І.С. Чалий