Дата документу 26.02.2020 Справа № 332/798/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 332/789/20	Головуючий у 1-й інстанції Сінєльнік Р.В. Повний текст рішення складено 23.10.2019 року.	
Пр. № 22-ц/807/413/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С. 
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                Бєлової А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 3-4), в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком та виселення з будинку АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вона є співвласником будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою, крім позивача, зареєстрований відповідач, який не являється ні співвласником даного будинку, ні родичем позивача.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_6 (а.с. 22).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 28) відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В автоматизованому порядку суддею Сінєльнік Р.В. замінено суддю Андрюшину Л.А. у зв`язку із звільненням з посади останньої (а.с. 129).
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року (а.с. 146-149) позовні вимоги ОСОБА_3 у цій справі задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 .
Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім відповідача ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у своїй апеляційній скарзі (а.с. 162-169) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 171).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 08 січня 2020 року (а.с. 184), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 186).
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Позивач ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 203-211).
Інші учасники цієї справи своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача станом на час її розгляду апеляційним судом не скористались.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судове засідання 26 січня 2020 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 192-195, 200-202, 216) позивач ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у цій справі не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
При цьому, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційному суду поштою заяви про розгляд цієї справи за їх відсутністю, проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції у цій справі (а.с. 212-215).
В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяви третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Борисенкова В.С. (а.с. 166) та представника позивача ОСОБА_3 – адвоката Будовської Н.В. (а.с. 217).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі:
-представника позивача, яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що дійсно відповідач на теперішній час у вищезазначеному будинку не мешкає, але залишились деякі речі останнього у будинку, які у добровільному порядку відповідач забрати відмовляється, тому й була заявлена позивачем у цій справі у тому числі позовна вимога про виселення відповідача із цього будинку із всіма своїми речами; відповідач також не є родичем чи членом сім`ї третіх осіб у цій справі, які є співвласниками вказаного будинку та позов позивача у цій справі у суді першої інстанції підтримали у повному обсязі;
-представника відповідача, який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що договір дарування його колишньої дружини своїм сину та онуці вищезазначеної частини будинку не визнаний судом недійсним, справа з цього приводу перебуває у суді першої інстанції; 
перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_3 є співвласником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 238, № 240 (а.с. 7-8, 9-14).
Згідно із довідкою, за вказаною адресою, крім позивача зареєстрований відповідач ОСОБА_1 (а.с. 27), який раніше був одружений з ОСОБА_8 , що підтверджено відповідним свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 (а.с. 19).
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (а.с. 20).
Відповідач ОСОБА_1 не є: ні співвласником зазначеного будинку, ні родичем, ні членом сім`ї позивача ОСОБА_3 чи третіх осіб – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є іншими співвласниками вищезазначеного житлового будинку. 
Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні. 
У зв`язку із викладеними обставинами, на теперішній час позивач ОСОБА_3 не має можливості вільно розпоряджатись своїм майном.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Тобто, виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку чи квартири права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Таким чином, після переходу права власності на будинок від ОСОБА_9 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , припинилося і право користування будинком ОСОБА_1 , колишнього члена родини ОСОБА_9 .
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, відповідно, до часу володіння гр.  ОСОБА_9  будинком АДРЕСА_1 , відповідач, як її колишній член родини проживав в будинку та користувався ним, натомість припинення права власності попереднього співвласника будинку ОСОБА_9 шляхом відчуження своєї частки вищезазначеного житлового будинку шляхом укладання договору дарування (копія а.с.7-8), відповідно, припиняє право користування житловим приміщенням у вигляді будинку і колишніми членами родини, тобто відповідачем ОСОБА_1 .
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі за №766/1955/16-ц, який суд першої інстанції правильно врахував у цій справі на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи також правильно врахував, що відповідач ОСОБА_1 має інше житло, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджено відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 142). Отже, зазначене рішення суду не порушує житлових прав відповідача.
При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є всі передбачені законом підстави для задоволення позову позивача у цій справі у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача та представника останнього у цій справі, яку вони вважають єдино вірною та правильною.
В силу вимог ст. 405 ч. 1 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Право користування власника житловим будинком є похідним від права власності на цей житловий будинок.
В силу вимог ст. 346 ч. 1 п. 1 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Право користування вищезазначеним житловим будинком відповідача ОСОБА_1 є похідним від права власності на цей будинок попереднього власника ОСОБА_9 , колишнім членом сім`ї якого (колишнім чоловіком) він є.
Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності правочину – вищезазначеного договору дарування 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_9 (колишня дружина відповідача) та ОСОБА_3 (позивач у цій справі) і ОСОБА_4 (третя особа у цій справі) 30 січня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., реєстровий № 238, № 240 (копія а.с. 7-8, 9-14).
Оскільки, станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (21 жовтня 2019 року) було відсутнє будь-яке рішення будь-якого суду у будь-якій іншій справі про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування частини будинку.
Відповідач ОСОБА_1 також не скористався своїм правом на подачу у цій справі зустрічного позову з цього приводу. 
Позов про визнання недійсним вищезазначеного договору дарування, поданий ОСОБА_1 до суду першої інстанції окремо від цієї справи тільки 27 травня 2019 року (а.с. 97-99) є лише способом захисту відповідача проти позову позивача у цій справі та затягування розгляду цієї справи.
Обов`язкові підстави, передбачені ст. 251 ЦПК України, для зупинення провадження у цій справі судом першої інстанції були відсутні, тому суд першої інстанції правильно відмовив стороні відповідача у задоволенні її заяви про зупинення провадження у цій справі ухвалою від 21 жовтня 2019 року (а.с. 145) до розгляду іншої справи ЄУН 332/1907/19 за цим позовом ОСОБА_1 від 24.05.2019 року до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування (а.с.96-99), до якої, навіть, не було додано ухвали суду про відкриття провадження в останній.
Відповідач та його представник в апеляційному суді у своїй апеляційній скарзі чи окремо клопотання про зупинення провадження у цій справі з будь-яких підстав не заявляли, тому останнє не будо предметом апеляційного розгляду взагалі.
Виселення особи із житлового будинку передбачає не лише виселення цієї особи, але й виселення цієї особи із цього будинку разом із всіма особистими речами цієї особи.
Тому сам по собі факт непроживання відповідача ОСОБА_1 у вищезазначеному житловому будинку саме станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції (21 жовтня 2019 року) з будь-якого часу з будь-яких підстав за умови відсутності добровільного виселення останнього (останнє сторона відповідача у цій справі категорично заперечувала), не спростовує факт наявності особистих речей відповідача ОСОБА_1 у цьому будинку (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), що чинить перешкоди для позивача ОСОБА_3 , як співвласника цього будинку, а тому не могло бути підставою для відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог останньої у цій справі про усунення перешкод у здійсненні права власності у тому числі шляхом виселення відповідача із цього будинку (із всіма особистими речами останнього). 
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказом, передбаченим ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, є наданий стороною відповідача до апеляційної скарги витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження 12019080030001439 від 16.10.2019 року за фактом звернення ОСОБА_1 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України: протягом тривалого часу ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 самовільно, всупереч установленому законом порядку неправомірно вчиняли дії щодо позбавлення права користування житлом та незаконного виселення ОСОБА_1 з домоволодіння АДРЕСА_1 (копія а.с. 169),
Проте, сам по собі цей витяг у цій справі нічого не спростовує і не підтверджує.
Оскільки, в силу вимог ст. 82 ч. 6 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у цій справі або ж його зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 05.03.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.