ПОСТАНОВА
Іменем України

21 травня 2020 року 
м. Київ
справа №260/423/19
провадження №К/9901/33260/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Єзерова А.А.,
суддів: Кравчука В.М., Желєзного І.В., 

розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 (головуючий суддя Іванчулинець Д.В.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду           від 30.10.2019 (головуючий суддя Курилець А.Р., суддів Качмар В.Я., Мікула О.І.)
у справі № 260/423/19 
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просить: 1) визнати протиправними дії Виноградівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості щодо відмови у виплаті фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_3 , з дня його працевлаштування - 01.02.2019 та зобов`язати Виноградівську філію Закарпатського обласного центру зайнятості прийняти рішення про виплату, нарахувати та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_2 з дня його працевлаштування - 01.02.2019; 2) розподілити судові витрати по справі.
2. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.08.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі № 260/423/19 позов задоволено:
визнано протиправними дії Виноградівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості щодо відмови у виплаті фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_3 , з дня його працевлаштування - 01.02.2019 та зобов`язано Виноградівську філію Закарпатського обласного центру зайнятості прийняти рішення про виплату, нарахувати та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_2 з дня його працевлаштування - 01.02.2019.
3. Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 задоволено заяву позивача про стягнення понесених витрат на сплату судового збору
4. 02.12.2019 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі №260/423/19.
5. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 із посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову та додаткове судове рішення щодо витрат на правничу допомогу.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Судами встановлено, що позивач працює у місті Виноградові в якості фізичної особи-підприємця. В січні 2019 року позивач вирішив найняти на роботу двох осіб на посаду помічників адвоката.
7. Для цього позивач звернувся до відповідача із відповідним звітом (форма № 3 - ПН "Інформація про попит на робочу силу"), в якому повідомив центр зайнятості про факт створення двох робочих місць (вакансій). Також створив відповідні вакансії на сайті відповідача в кабінеті роботодавця.
8. 30 січня 2019 року до позивача звернулись із направленням від центру зайнятості двоє осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що мають повну юридичну освіту. ОСОБА_2 , зокрема, являється випускником ДВНЗ "Прикарпатський національний університет ім. Василя Стефаника" і отримав диплом магістра 31 грудня 2018 року.
9. 31 січня 2019 року позивач виніс Наказ № 1 та Наказ № 2 на працевлаштування на роботу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , починаючи з 01 лютого 2019 року на строк 2 роки. В той же день позивач подав повідомлення про прийняття працівника на роботу до Виноградівської ОДПІ.
10. За два місяці (лютий-березень) 2019 року позивач сплатив працівникам заробітну плату, ПДФО, військовий збір та здійснив нарахування ЄСВ.
11. Оскільки ОСОБА_2 являється молодим випускником вищого навчального закладу і протягом шести місяців після закінчення університету працевлаштований вперше, позивач вважає, що йому, як роботодавцю передбачено компенсацію ЄСВ протягом одного року.
12. 12 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про компенсацію витрат на оплату праці та додав до заяви довідку (за формою, що затверджена додатком до Порядку відповідно до постанови КМУ від 10 вересня 2014 року № 437).
13. Листом відповідача від 13 березня 2019 року № 250-01 позивачу відмовлено у нарахуванні компенсації, оскільки ОСОБА_2 раніше вже працював на посаді юриста у Виноградівському геріатричному пансіонаті.
14. Не погодившись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із відповідним позовом
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
15. Ухвалюючи судові рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили із того, що оскільки ОСОБА_2 після закінчення вищого навчального закладу здобувши при цьому повну вищу юридичну освіту працевлаштувався вперше (протягом шести місяців після закінчення) на посаду, яка вимагає зокрема наявність такої освіти, то саме таку роботу слід вважати як першу.
16. Суди дійшли висновку, що перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з іншим роботодавцем, але до закінчення навчання не охоплюється приписами вищевказаної ст. 14 Закону № 5067, оскільки закінчивши вищий навчальний заклад та здобувши вищу юридичну освіту особа працевлаштовується вперше, протягом шести місяців після закінчення, на посаду яка вимагає зокрема наявності такої освіти.
17. Суди визначили, що п. 4 ч. 1 ст. 14 Законом України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року № 5067-VI (далі Закон № 5067) не містить вимогу, що така категорія громадян повинна прийматися на роботу вперше у житті. Вказана стаття Закону також не забороняє такій категорії громадян до закінчення вузу працювати.
18. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, шо позивач не має заборгованості по сплаті ЄСВ, не визнаний банкрутом, а тому відсутні підстави для відмови у виплаті компенсації.
IV. АРГУМЕНТИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ, ВІДЗИВУ НА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ
19. Свою касаційну скаргу відповідач обґрунтовує порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема відповідач вказує, що:
1) положення п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067 містить дві обов`язкові умови для отримання компенсації: 1) молодь, яка протягом шести місяців закінчила навчання, 2) це її перша робота у житті;
2) судами не досліджено той факт, що при реєстрації у центрі зайнятості ОСОБА_2 був ознайомлений з тим, що він не відноситься до жодної категорії громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню;
3) не була надана оцінка процедурі віднесення безробітного до категорії осіб, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; всупереч вимогам ст. 242 КАС України, судами не було надано аргументації відхилення доводів відповідача щодо процедури віднесення безробітного до пільгової категорії, чим суди вийшли за межі позовних вимог та межі розгляду справи, встановивши передчасно неправомірність невіднесення безробітного до особливої категорії громадян.
20. Відповідач вважає, що в контексті обставин спору застосування такого способу захисту, як зобов`язання вчинити дії, вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для отримання компенсації єдиного внеску, зокрема чи прийнято на роботу працівника, якого віднесено до особливої категорії громадян.
21. У відзиві на касаційну скаргу позивач, заперечуючи проти доводів касаційної скарги, зазначив таке:
ст. 14 Закону № 5067 не містить вимогу, що додаткові гарантії у молодого випускника з`являються саме тоді, коли він вперше приймається на роботу після закінчення навчання у вищому навчальному закладі; після закінчення ВДНЗ ОСОБА_2 вперше приймається на роботу, і його перебування у трудових відносинах з іншим роботодавцем до закінчення навчання не охоплюється приписами цієї статті;
ОСОБА_2 дійсно поставив свій підпис у персональній картці, проте такий підпис поставлено під інформуванням про включення його персональних даних до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби, а не про згоду із позбавленням гарантій чи компенсацій, тому цей доказ не є належним та допустимим доказом відсутності у працівника додаткових гарантій при працевлаштуванні;
законом не передбачено процедури віднесення безробітного до категорії осіб, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню;
твердження про необхідність попереднього оскарження до суду рішення центру зайнятості про невіднесення ОСОБА_2 до категорії громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, не має юридичного значення, оскільки факт невіднесення помічника адвоката в цьому випадку до будь-якої категорії громадян, які мають додаткові гарантії, не оформляється жодним окремим рішенням у письмовій формі, а тому позов подано саме на дії та бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
22. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, у межах касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
23. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 5067, роботодавцю, який працевлаштовує на нове робоче місце громадян, зазначених у ч. 1 ст. 14 цього Закону (крім тих, які визначені п. 7 ч. 1 ст. 14), та яким надано статус безробітного, за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, строком не менше ніж на два роки щомісяця компенсуються фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відповідну особу за місяць, за який він сплачений.
24. Компенсація виплачується протягом одного року з дня працевлаштування особи за рахунок коштів, передбачених у бюджеті фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку.
25. Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2013 року № 347 затверджено Порядок компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який визначає механізм виплати компенсації фактичних витрат роботодавця на сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштування осіб, яким надано статус безробітного, на нові робочі місця (далі Порядок № 347).
26. Пунктом 3 Порядку № 347 передбачено, що право на компенсацію має роботодавець, який працевлаштовує на нове робоче місце строком не менше ніж на два роки за направленням центру зайнятості зареєстрованих безробітних.
27. Відповідно до п.8 Порядку № 347, роботодавець, який працевлаштував зареєстрованого безробітного на нове робоче місце, для отримання компенсації подає протягом двох місяців з дня працевлаштування центру зайнятості заяву довільної форми, до якої додає довідку за формою згідно з додатком.
28. На підставі поданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу, якими володіє центр зайнятості, даних органів доходів і зборів щодо відсутності у роботодавця заборгованості із сплати єдиного внеску, інформації органів Пенсійного фонду України про працевлаштування особи на нове робоче місце та відсутність у роботодавця заборгованості із сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо порушеної справи про банкрутство або визнання роботодавця банкрутом центр зайнятості приймає протягом п`яти робочих днів рішення про виплату компенсації роботодавцю.
29. У п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067 визначено, що до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і яка вперше приймається на роботу.
30. Ключовою правовою проблемою цієї справи є тлумачення положення п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону №5067 в частині розуміння для отримання компенсації словосполучення  "яка вперше приймається на роботу" відносно молоді, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) - мається на увазі перша в житті робота або перша робота після закінчення навчального закладу.

31. Колегія суддів звертає увагу, що синтаксична конструкція зазначеної норми права містить дві обов`язкові умови, за наявності обох з яких у особи виникають пільги:
а) особа закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби);
б) особа вперше приймається на роботу.
32. Позивач під час розгляду справи наголошував, що в цьому випадку мова йде про першу роботу саме після закінчення навчання, а не про першу роботу взагалі в житті особи.
33. Суди першої та апеляційної інстанцій, у свою чергу, дійшли висновку, що перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з іншим роботодавцем, але до закінчення навчання, не охоплюється приписами вищевказаної ст. 14 Закону № 5067, оскільки закінчивши вищий навчальний заклад та здобувши вищу юридичну освіту особа працевлаштовується вперше, протягом шести місяців після закінчення, на посаду яка вимагає зокрема наявність такої освіти.
34. У той же час, відповідач у своїй касаційній скарзі зауважує, що зміст спірної норми однозначно вказує саме на перше офіційне працевлаштування у житті.
35. Верховний Суд зазначає, що дійсно синтаксична конструкція норми п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067 передбачає множинне тлумачення.
36. Проте, на переконання колегії суддів, відсутність у конструкції норми вказівки законодавця про те, що особа вперше приймається на роботу саме після закінчення навчання/служби в армії тощо свідчить про те, що існуюче формулювання зазначеної норми («яка вперше приймається на роботу») як обов`язкову умову для наявності відповідної пільги передбачає саме першу офіційну роботу особи в житті.
37. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що зазначена норма законодавства розрахована на допомогу у працевлаштуванні саме молодим працівникам, а не як пільга для роботодавців. Суть норми полягає в тому, що молоді працівники без досвіду роботи часто стикаються з труднощами при першому працевлаштуванні, а тому потребують додаткових пільг. Особи ж, які працювали до навчання та/або під час навчання, очевидно мають більше професійного досвіду, аніж особи, які працевлаштовуються вперше в житті.
38. Судами встановлено, що ОСОБА_3 у період з 13 листопада 2015 року по 24 січня 2019 року працював на посаді юриста у Виноградівському геріатричному пансіонаті.
39. Як вже зазначено вище, відповідно до диплома Державного вищого навчального закладу "Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника" від 31 грудня 2018    року № М18 120887 ОСОБА_3 здобув ступінь вищої освіти - магістр, спеціальність "Право", освітня програма "Право", професійна кваліфікація "Юрист".
40. З 01 лютого 2019 року ОСОБА_3 розпочав трудову діяльність у позивача на посаді помічника адвоката.
41. Тобто, ОСОБА_3 працював під час навчання та продовжив працювати після закінчення навчання (з 01.01.2019 по 24.01.2019) і лише потім працевлаштувався до позивача. Крім того, під час навчання ОСОБА_3 працював юристом (тобто за напрямом навчання) і після навчання теж працевлаштувався за освітою. 
42. На переконання колегії суддів, в цьому випадку не можна вважати, що працевлаштування до позивача є саме першим прийомом на роботу в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону №5067.

43. Щодо посилання судів на відсутність в цьому випадку законодавчо визначених підстав для відмови у виплаті позивачу компенсації, колегія суддів зазначає наступне. 
44. Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону №5067, зазначена в частині першій цієї статті компенсація не виплачується у разі, коли роботодавець:
1) має заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
2) визнаний у встановленому порядку банкрутом або стосовно нього порушено справу про банкрутство.
45. Проте, колегія суддів звертає увагу, що зазначена норма закону застосовується лише у тому разі, якщо на особу, за працевлаштування якої роботодавець бажає отримати компенсацію, розповсюджуються визначені законодавством пільги. Тобто перевірці зазначених вище обставин передує перевірка відповідності особи, яка працевлаштувалась, вимогам п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067.
46. В цьому випадку колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 при працевлаштуванні не відносився до осіб, визначених п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067, а тому відповідач правомірно повідомив позивача про відсутність підстав для отримання компенсації.

47. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не діяв протиправно.
Отже, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права при ухваленні судових рішень.
48. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
49. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
50. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статей 341, 345, 351, 356 КАС України, Суд -
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії задовольнити.
2. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі №260/423/19- скасувати.
3. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                          А.А. Єзеров
Суддя                                                                                                              В.М. Кравчук 
Суддя                                                                                                              І.В. Желєзний