УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 689/2136/19
Провадження № 22-ц/4820/964/20
Категорія: 30

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №689/2136/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року (суддя Кульбаба А.В., повне судове рішення складено 16 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПАТ НАСК «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначав, що 15 квітня 2017 року о 12 год. 00 хв. на автодорозі Житомир-Чернівці 198 км +300 м. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Fiat Scudo», р.н. НОМЕР_1 при виконанні маневру обгону не врахував дорожньої обстановки, виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Івеко» р.н. НОМЕР_2 , власником якого є позивач, що рухався в напрямку м. Хмельницький, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Ярмолинецького районного суду від 13 вересня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач вказує, що отримавши висновок експерта про вартість відновлювального ремонту його автомобіля в сумі 63416, 13 грн. та надавши його ПАТ НАСК «Оранта», у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, 21 червня 2018 року він подав страховику заяву про страхове відшкодування, однак отримав відмову у його виплаті у зв`язку із пропуском строку звернення із відповідною заявою. ОСОБА_2 вважає, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором. І оскільки ним пропущений строк звернення про відшкодування шкоди до ПАТ НАСК «Оранта», хоча і з поважної причини, обов`язок щодо такого відшкодування покладається на відповідача, який і зобов`язаний відшкодувати шкоду, що була завдана з його вини. Разом з тим, як зазначає ОСОБА_2 , вказаним ДТП йому було заподіяну і моральну шкоду, що виражається у порушенні звичного способу життя, негативному впливі на стан його здоров`я, суттєвому погіршенні стану майна, що тривалий час не відремонтоване і все це призвело до проблем з роботою та зменшення доходу сім`ї. Зважаючи на викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 63 416,13 грн. та 75 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 63416 грн. 13 коп. та 10000 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати як незаконне і прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовну відмовити. Апелянт вважає, що суд безпідставно не врахував до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 04 липня 2018 року №755/18006/15-ц та прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача, як особи, відповідальність якої застрахована, усього розміру заподіяної шкоди. Апелянт вказує, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. ОСОБА_1 зазначає, що задовольняючи позов судом не враховано, що страхове відшкодування не було виплачене ОСОБА_2 у зв`язку із неподанням ним заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП, а не у зв`язку із відсутністю страхового випадку, а відповідач може нести цивільно-правову відповідальність виключно у разі, якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Також на думку апелянта розмір стягнутої моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним, оскільки у власності позивача знаходиться 6 транспортних засобів, 4 з яких позивач придбав після ДТП, що спростовує посилання позивача на відсутність у нього коштів для ремонту автомобіля.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із рішенням суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін. Так, позивач зазначає, що він має право на відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки на загальних підставах у відповідності до ч. 2 ст. 1187 та ч. 1 ст. 1188 ЦК України. Також вважає обґрунтованим визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, оскільки автомобіль на даний час не відремонтований, а перебування у його власності інших автомобілів не свідчить про наявність у нього коштів на ремонт пошкодженого з вини апелянта автомобіля.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Так, постановою Ярмолинецького районного суду від 16.02.2018 року встановлено, що 15 квітня 2017 року приблизно о 12 год. 00 хв. на автодорозі Житомир-Чернівці 198 км. + 300 м. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Фіат Скудо р.н. НОМЕР_1 не врахував дорожньої обстановки і при виконанні маневру обгону виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем позивача ОСОБА_3 р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , що рухався в напрямку м. Хмельницький, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Відповідно до зазначеної постанови Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 16.02.2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 14-15).
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №009/03/2018 від 21 травня 2018 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Івеко р.н. НОМЕР_2 результаті ДТП становить 63416,13 грн. (а.с. 18-27).
Встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Фіат Скудо р.н.  НОМЕР_1  була застрахована в ПАТ НАСК «Оранта» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АК/1829459. Власником транспортного засобу Фіат ОСОБА_5 є ОСОБА_6 (а.с. 107-109).
18 квітня 2017 року ОСОБА_2 та 20 квітня 2017 року ОСОБА_1 (страхувальник) звернулися до ПАТ НАСК «Оранта» із повідомленнями про ДТП №4154 (а.с. 107, 108) та листом №09-03-09/5511 від 06.06.2017 року страховик простою кореспонденцією повідомив сторін про порядок відшкодування шкоди (а.с. 112, 180, 182).
21 червня 2018 року позивач звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом від 9 липня 2018 року ПАТ НАСК «Оранта» йому відмовлено у такій виплаті на підставі ст. 37.1 та 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку із пропуском позивачем річного строку для звернення із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 113, 169).
Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1  на користь позивача 63416,13грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки у даному випадку має місце відмова страховика у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відтак відшкодування майнової та моральної шкоди підлягає стягненню з ОСОБА_1 , як особи, винної у вчиненні ДТП.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) , частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ст. 22 ЦК України)
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
В силу п. 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закону №1961-4) підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. 
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону №1961-4 строк є присічним і поновленню не підлягає.
Так, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених в постанові від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи №755/18006/15-ц (п. п. 56, 72), що в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, - відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Враховуючи те, що у зв`язку із неподанням ОСОБА_2 впродовж одного року заяви про страхове відшкодування у ПАТ НАСК «Оранта» не виник обов`язок з виплати потерпілому страхового відшкодування з підстав передбачених ст. 37 Закону №1961-4, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що майнова шкода підлягає відшкодуванню саме ОСОБА_1 , як винною особою в розмірі 63416,13 грн., адже відповідачем не оспорюється зазначений розмір майнової шкоди.
А тому доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції правових висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц та не врахування, що обсяг відповідальності ОСОБА_1 обмежений різницею між фактичним розміром шкоди та сумою страхового відшкодування, яку страховик був зобов`язаний виплатити потерпілому є такими, що не заслуговують на увагу. 
І апеляційний суд вважає, що ці доводи фактично зводяться до одностороннього тлумачення апелянтом регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на власну користь.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди, виходячи із наступного.
Так, ухвалюючи рішення про покладення на ОСОБА_1 відшкодування спричиненої ОСОБА_2 моральної шкоди, суд обґрунтовано виходив з положень статей 1187, 1167 ЦК України.
Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України (ст. 32, 56, 62).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При цьому, згідно із п. 3 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Роз`ясненнями п. 9 вказаної Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.
Судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що позивачу внаслідок протиправних дій водія ОСОБА_1 в результаті ДТП було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у моральних стражданнях у зв`язку із пошкодженням належного йому майна, що і вимагало від ОСОБА_2 додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи глибину душевних страждань та порушення звичайного життєвого ритму позивача, докладання ним додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права, враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, оцінивши надані учасниками справи та їх представниками докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі 10000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано та не було надано правової оцінки тим обставинам, що у власності позивача знаходиться 6 транспортних засобів, 4 з яких позивач придбав після ДТП, що на думку апелянта спростовує посилання позивача на відсутність у нього коштів для ремонту автомобіля є такими, що не заслуговують на увагу, адже саме по собі перебування у власності ОСОБА_2 та придбання інших транспортних засобів не підтверджує факту наявності коштів у позивача саме на проведення ремонтних робіт пошкодженого в ДПТ автомобіля і не є підставою для звільнення ОСОБА_1 від сплати моральної шкоди.
Разом з тим, судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України було оцінено як доказ відповідь МВС України (а.с. 95) і суд, врахувавши обставини справи та оцінивши інші докази, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, стягнувши з відповідача цю шкоду в розмірі 10000 грн.
І ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта із висновками суду.
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року.

Судді                                                А.П. Корніюк
                                                       І.В. П`єнта
                                                       О.І. Талалай