РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/4837/18
Провадження № 22-ц/4815/258/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструк С.В., Шимківа С.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Регіональний офіс водних ресурсів в Рівненській області

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року, ухвалене в складі судді Остапчук Л.В. у м. Рівне, повний текст рішення виготовлено 18 листопада 2019, у справі № 570/4837/18,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позов обґрунтований тим, що при звільненні відповідач не виплатив всі належній їй суми, а самевідповідач порушив положення колективного договору, та не виплатив допомогу на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу.
У зв`язку з цим просила суд стягнути невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення -2890 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 63477,54 грн. та моральну шкоду.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року позов  ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області на користь: ОСОБА_1  матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 00 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 63477 (шістдесят три тисячі чотириста сімдесят сім) гривень 54 копійки.
       Вирішено питання про судові витрати.
       В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди відмовлено.
В апеляційній скарзі Регіональний офіс водних ресурсів у Рівненській області, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.
Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач є бюджетною неприбутковою державною організацією, яка належить до сфери управління Державного агентства водних ресурсів України. В Регіональному офісі водних ресурсів у Рівненській області укладено колективний договір між адміністрацією і профспілковим комітетом Рівненського обласного управління водних ресурсів на 2017-2019 рр. Покликається на те, що надання матеріальної допомоги на оздоровлення не є обов`язком, а є правом керівника та її не надання не суперечить вимогам закону.
Крім того, скаржник зазначає, що поза увагою суду залишився Акт інспекції перевірки відвідування (невиїздного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № РВ157/955/АВ від 24.07.2018 року, складений Управлінням держпраці у Рівненській області, згідно якого порушень щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам не виявлено.
Також вказує, що порушення судом першої інстанції строків розгляду справи істотно вплинуло на розмір компенсації. Зазначає, що сума матеріальної допомоги складає 20% від суми, що була виплачена позивачу при звільненні, а сума компенсації, що підлягає стягненню в 22 рази перевищує суму матеріальної допомоги. За наведеного скаржник вважає, що суд повинен врахувати наведені обставини та зменшити розмір середнього заробітку.
Звертає увагу суду, на правову позицію Верховного Суду у справі № 359/10023/16-ц та зазначає, що в резолютивній частині рішення суд не вказав, що сума виплат зазначена без урахування податків і зборів. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд враховує, що правовідносини сторін засновані на письмовій документарній формі, докази, які сторони вважали за необхідне подати, подані, позиції скаржника викладені письмово згідно із п.5 ч.2 ст.356 ЦПК України.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Встановлено, що ОСОБА_2 з 17 березня 2017 року працювала на посаді провідного юрисконсульта Рівненського обласного управління водних ресурсів, яке з 14 вересня 2018 року перейменовано на Регіональний офіс водних ресурсів в Рівненській області.
З метою отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у 2018 році , ОСОБА_1 на виконання п.3.5. колективного договору на ім`я начальника управління було направлено заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення від 28 лютого 2018 року, від 20 березня 2018 року, від 06 квітня 2018 року, від 20 червня 2018 року, від 16 серпня 2018 року (а.с.25-29).
03 вересня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.
При звільненні позивач отримала вихідну допомогу, заробітну плату за відпрацьований період. Матеріальна допомога на оздоровлення за 2018 рік у розмірі одного посадового окладу не виплачена.
Відповідно до п.3.5. Колективного договору укладеного між адміністрацією і профспілковим комітетом Рівненського обласного управління водних ресурсів на 2017-2019 роки, схваленого на загальних зборах трудового колективу Рівненського обласного управління водних ресурсів від 03 квітня 2017 року, протокол № 3 адміністрація зобов`язується надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі одного посадового окладу на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці»у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, матеріальна допомога на оздоровлення, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
       Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.
       За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення, що передбена колективним договором входить до структури заробітної плати як інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Не заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги про те, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є правом адміністрації, а не обов`язком, оскільки із тексту колективного договору вбачається, що п.3.5 вказаний у розділі 3 в графі «Адміністрація зобов`язується», а тому така виплата є обов`язком адміністрації на підставі поданої заяви працівника.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Тобто право на виплату допомоги на оздоровлення підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, чи передбачені кошти на це у бюджеті.
Установивши факт невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення у 2018 році передбачену п.3.5 Колективного договору в день звільнення, суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апеляційний суд ввідхиляє доводи апеляційної скарги проте, що суд безпідставно не застосував принцип співмірності розміру заборгованої суми в порівнянні із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку з таких підстав.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду викладених в постановах від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 212/539/17-ц, від 17 грудня 2018 року у справі № 697/731/16-ц.
       Враховуючи що спір вирішений на користь працівника у суду першої інстанції не було підстав для застосування принципу співмірності.
Доводи апеляційної скарги про не зазначення судом в оскаржуваному рішенні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів не є підставою для його скасування, так як відповідно до ст. 168.3 Податкового кодексу України розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем), яким є відповідач.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів в Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року   залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 26 березня 2020 року.

Головуючий :

Судді :