Постанова 
Іменем України                                       
11 червня 2020 року 
 
м. Київ
справа № 372/1629/17-ц
провадження № 61-22226св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), 
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В., 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
представники ОСОБА_2 :  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державне підприємство «Київське лісове господарство», обслуговуючий кооператив «Мирна поляна», ОСОБА_7 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України на рішення Обухівського районного суду Київської області, у складі судді Потабенко Л. В., від 31 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: 
Березовенко Р. В., Олійника В. І., Сержанюка А. С., від 20 березня 2018 року.
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
У липні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: державне підприємство «Київське лісове господарство», обслуговуючий кооператив «Мирна поляна», ОСОБА_7 , про витребування земельних ділянок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013000000000148 
від 23 січня 2013 року установлені порушення вимог земельного та лісового законодавства при укладенні договорів купівлі-продажу земельних ділянок  між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 . Як зазначено у вказаних договорах купівлі-продажу земельних ділянок продавець є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності серії ЯА № № 864686, 864682, 864687 
від 15 червня 2004 року, серії ЯГ № № 240319, 240321 від 15 червня 
2004 року, № № 240323, 240320, 240322, 240324, 240325 від 11 червня 
2004 року, серії ЯБ № 794449 від 15 червня 2004 року, № 794106 від 18 червня 2004 року, виданих (яким органом в договорах не зазначено) на підставі договорів купівлі-продажу № № 3016, 3018, 3014, 3012, 3010, 3024, 3028, 3026, 3020, 3022, 3030 від 05 квітня 2004 року та № 3144 від 12 квітня 2004 року. Однак під час розслідування у кримінальному провадженні установлено, що вказані як підстава набуття ОСОБА_7 права власності на спірні земельні ділянки договори купівлі-продажу земельних ділянок у 2004 році останнім не укладались. Прокурор також вказував, що державні акти вказаної серії Головним управлінням Держкомзему у Київській області були видані на ім`я Управління земельних ресурсів у Миронівському районі Київської області. Згідно висновку комп`ютерно-технічної експертизи 
від 22 грудня 2016 року № 302/2, проведеної в ході досудового розслідування кримінального провадження, встановлено факт внесення завідомо недостовірних відомостей у програмний комплекс «Кадастровий офіс» щодо вищевказаних земельних ділянок, які в дійсності не вилучалися із державної власності. Під час проведення досудового розслідування встановлено, що спірні земельні ділянки ніколи не знаходились у межах смт Козин Обухівського району Київської області, а розташовані орієнтовно в 3 км від меж вказаного населеного пункту. Водночас спірні земельні ділянки в силу положень статей 19, 57, 84 Земельного кодексу України та статті 5 Лісового кодексу України відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України. Згідно інформації ДП «Київське лісове господарство» спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва, розташовані на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_7 не був власником спірних земельних ділянок, отже не мав права розпоряджатися ними та відчужувати їх на користь третіх осіб, прокурор просив суд витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння: ОСОБА_1 - земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:06:012:0011, площею 1,2502 га, 3223155400:06:002:0012, площею 1,2000 га, 3223155400:06:002:0016, площею 1,6000 га;ОСОБА_3 - земельну ділянку із кадастровим номером 3223155400:06:012:0010, площею 0,5000 га, ОСОБА_4 - земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223155400:06:012:0008, площею 1,0500 га, 3223155400:06:003:0092, площею 1,2000 га; ОСОБА_2 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:012:0007, площею 1,6000 га, 3223155400:06:012:0009, площею 0,4771 га, 3223155400:06:012:0012, площею 1,6687 га, 3223155400:06:012:0010, площею 0,4964 га, 3223155400:06:003:0093, площею 0,8000 га, 3223155400:06:003:0099, площею 1,2681 га, 3223155400:06:012:0018, площею 1,0 га.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня                       2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договорів купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були допущені порушення вимог земельного та лісового законодавства, оскільки ОСОБА_7 на час укладення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок не був їх власником, що підтверджується наданими прокурором належними та допустимими доказами. Крім того, районний суд дійшов висновку про те, що при набутті відповідачами права власності на спірні земельні ділянки змінено їхнє цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі для ведення підсобного селянського господарства, що відбулось з порушенням частини першої статті 20 та статті 207 ЗК України, а саме - без прийняття компетентним органом відповідного рішення, за відсутності згоди спеціально уповноваженого органу у сфері лісових ресурсів та без нарахування і сплати втрат лісогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб. Проте суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, в межах якого прокурор або Кабінет Міністрів України могли звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права. На думку суду першої інстанції, перебіг строку позовної давності почався з часу укладення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, тобто з 10 жовтня 2007 року, оскільки прокурор та Кабінет Міністрів України як суб`єкти владних повноважень знали про зазначені договори, державні акти на право власності на землю та про необхідність у витребуванні майна, або могли довідатися у 2008 році під час порушення прокуратурою Київської області кримінальної справи за фактом службового підроблення державних актів на право власності на земельні ділянки у межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України, в якій розслідувались факти придбання ОСОБА_2 спірних земельних ділянок.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України залишено без задоволення. Рішення Обухівського районного суду Київської області               від 31 жовтня 2017 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позовні вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Факт відчуження земельних ділянок мав місце ще у 2007 року, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності. У подальшому земельні ділянки відчужувалися, об`єднувалися, ділилися й видавалися нові державні акти у 2007, 2008 роках, а до суду з цим позовом заступник прокурора Київської області звернувся у 2017 році, тобто із пропуском установленого законом трирічного строку позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що момент обізнаності прокурора про порушення вимог земельного законодавства не впливає на можливість Кабінету Міністрів України отримати захист свого права у судовому порядку. Судами не встановлено момент, з якого Кабінет Міністрів України довідався або мав можливість довідатися про порушення його прав та про особу, яка їх порушила. Судами не враховано, що Кабінет Міністрів України не визнавався потерпілим у кримінальній справі та не мав можливості ознайомитись з її матеріалами. Обвинувальний акт скеровано до суду лише в жовтні 2017 року, судовий розгляд у кримінальному провадженні триває. Кабінет Міністрів України не був стороною цивільно-правових угод від 10 жовтня 2007 року, відповідачі не повідомляли його про укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок, а з самого тексту договору неможливо встановити, що вони стосуються земель лісогосподарського призначення. Судами не враховано обставини, за яких спірні земельні ділянки вибули з власності держави, встановлено, що органом виконавчої влади не приймалось рішення про їх відчуження.  
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу, а також доповненні до відзиву та поясненнях на касаційну скаргу представники ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 просять залишити касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
29 серпня 2018 року справу передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23 січня 2013 року головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України було порушено кримінальне провадження № 12013000000000148 
за ознаками злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою                статті 358, частиною четвертою статті 190, частиною третьою статті 209, частинами другою, третьою статті 358, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366, частиною першою статті 255 КК України.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 12 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0008, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13171.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 10 тис. кв. м, розташовану на території смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:003:0092, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13176.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 12 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:002:0012, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13186.
10 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 16 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:002:0016, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13181.
30 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_1 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 1,2502 га, розташовану на території смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:002:0011, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 14207.
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 сформовано земельні ділянки із кадастровими номерами: 3223155400:06:002:0012, загальною площею 1,2000 га, державний акт на право власності на вказану земельну ділянку не видавався; 3223155400:06:002:0016, загальною площею 1,6000 га, державний акт на право власності на вказану земельну ділянку не видавався; 3223155400:06:012:0011, загальною площею 1,2502 га та отримано державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 954897 
від 02 листопада 2007 року. Земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:012:0008, площею 1,2000 га, та 3223155400:06:003:0092, площею 1,0000 га, ОСОБА_1 були об`єднані та поділені.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 16 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0007, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13776.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку площею 4 771 кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0009, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13771.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 16 687 кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0012, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13746.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 9964 кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0010, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13761.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 10 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:012:0018, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. та зареєстровано в реєстрі за № 13766.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого 
ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 8 тис. кв. м, розташовану на території 
смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:003:0093, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., та зареєстровано в реєстрі за № 13756.
23 жовтня 2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив та сплатив грошову суму за земельну ділянку, площею 12 681 кв. м, розташовану на території:                   смт Козин Обухівського району Київської області, кадастровий номер 3223155400:06:003:0099, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., та зареєстровано в реєстрі за № 13751.
02 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримав державний акт 
серії ЯЕ № 954897 на земельну ділянку, площею 1,2502 га, що розташована на території смт Козин Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223155400:06:012:0011.
28 серпня 2008 року ОСОБА_3 отримав державний акт 
серії ЯЖ № 678169 на земельну ділянку, площею 0,5000 га, що розташована на території смт Козин Обухівського району Київської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3223155400:06:012:0010.
Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 січня 2017 року № № 77792301, 77792327 ОСОБА_1 у подальшому відчужено земельні ділянки,  кадастрові номери 3223155400:06:012:0008, площею 1,0500 га, 3223155400:06:003:0092, площею 1,2000 га, на користь обслуговуючого кооперативу «Мирна поляна». 
Обслуговуючим кооперативом «Мирна поляна» відчужено земельні ділянки, кадастрові номери 3223155400:06:012:0008, площею 1,0500 га, 3223155400:06:003:0092, площею 1,2000 га, на користь ОСОБА_4 , за якою зареєстровано право власності (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:06:012:0008, індексний номер 25368580 від 12 жовтня 2015 року, номер запису про право власності 11676867 від 12 жовтня 2015 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер 3223155400:06:003:0092, індексний номер 24560866 
від 18 вересня 2015 року, номер запису про право власності 11238912 
від 14 вересня 2015 року). Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки не видавалися.
З договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, укладених між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , слідує, що продавець є власником земельних ділянок на підставі державних актів на право власності серії ЯА № № 864686, 864682, 864687 від 15 червня 2004 року, серії ЯГ № № 240319, 240321 від 15 червня 
2004 року, № № 240323, 240320, 240322, 240324, 240325 від 11 червня 
2004 року, серії ЯБ № 794449 від 15 червня 2004 року, № 794106 від 18 червня 2004 року (ким видані в договорах не зазначено), на підставі договорів купівлі-продажу № № 3016, 3018, 3014, 3012, 3010, 3024, 3028, 3026, 3020, 3022, 3030 від 05 квітня 2004 року та № 3144 від 12 квітня 2004 року.
З протоколів допиту ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , поданих нотаріусом Щур Н. Р. звітів про вчинені нотаріальні дії та реєстрів вчинених нотаріальних дій за період з 16 січня 2004 року по 22 квітня 2004 року слідує, що вказані договори купівлі-продажу у 2004 році як підстава набуття ОСОБА_7 права власності на спірні земельні ділянки не укладались.
Відповідно до листа Головного управління Держкомзему у Київській області від 30 січня 2012 року № 07-03-1/1842 державні акти на право власності на землю серії ЯА № № 864686, 864682, 864687 від 15 червня 2004 року, 
серії ЯГ № № 240319, 240321 від 15 червня 2004 року, № № 240323, 240320, 240322, 240324, 240325 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794449 
від 15 червня 2004 року, № 794106 від 18 червня 2004 року Головним управлінням Держкомзему у Київській області були видані на управління земельних ресурсів у Миронівському районі Київської області за накладною № 141 від 22 грудня 2005 року, а заявка на друк державних актів на право власності на землю серії серії ЯА № № 864686, 864682, 864687 від 15 червня 2004 року, серії ЯГ № № 240319, 240321 від 15 червня 2004 року, № № 240323, 240320, 240322, 240324, 240325 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794449 від 15 червня 2004 року, № 794106 від 18 червня 2004 року була подана Держкомземом України лише 02 вересня 2005 року, що свідчить про неможливість їх видачі у 2004 році.
З протоколів допиту співробітників Миронівського відділу земельних ресурсів Київської області слідує, що Миронівським відділом земельних ресурсів Київської області 14 липня 2006 року зазначені бланки державних актів були передані Миронівському районному центру Державного земельного кадастру на підставі накладної № 21. Звіти про використання Миронівським районним центром Державного земельного кадастру вказаних бланків державних актів до Миронівського відділу земельних ресурсів не надходили.
Відповідно до інформації Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, схеми формування селищної ради та графічних матеріалів встановлено, що спірні земельні ділянки ніколи не знаходились в межах 
смт Козин Обухівського району Київської області, а розташовані орієнтовно 
в 3 км від меж вказаного населеного пункту.
Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 30 листопада 2011 року № 02-1008 зазначено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1), розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                                2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», положеннями якого встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; 
е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. (стаття 19 ЗК України).
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання у власність або користування.
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
Частиною другою статті 1 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт "ґ" частини четвертої 
статті 84 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 ЛК України, стаття 55 ЗК України).
У статті 7 ЛК України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України.
Статтею 13 ЗК Українипередбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
У справі, що переглядається, судами встановлено, що спірні земельні ділянки є землями лісового фонду та віднесені до категорії лісогосподарського призначення.
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; 
в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. 
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею 
понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою ? восьмою цієї статті, та у випадках, визначених         статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на які поширюється чітка заборона на передання їх у приватну власність, з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд всупереч вимогам ЗК України та ЛК України є неможливим (аналогічні висновки Великою Палатою Верховного Суду сформульовано у постановах від 28 листопада 2018 року у справі                                  № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).
У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право приватних осіб на мирне володіння відповідними земельними ділянками, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).           Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду                            від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі                      № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду                від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, пункт 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня              2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Заволодіння приватними особами земельними ділянками, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля, особливо коли в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року 
у справі № 469/1393/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16).
Звернення прокурора з вимогою про витребування земельних ділянок із володіння відповідачів у цій справі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час вирішення суспільно важливого та соціально значущого питання - розпорядження землями лісогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісових ресурсів, як джерела задоволення потреб суспільства в них. 
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння                      (стаття 387 Цивільного кодексу України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту реалізуються шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга               статті 152 ЗК України).
Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії лісів, щодо яких відповідно до статті 149 ЗК України встановлено особливу процедуру вилучення, а саме: рішення про їх вилучення приймається Кабінетом Міністрів України за згодою землекористувачів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що належними та допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_7 на час укладення зазначених договорів купівлі-продажу не був власником земельних ділянок. При набутті права власності на спірні земельні ділянки було змінено їх цільове призначення із земель лісогосподарського призначення на землі для ведення підсобного селянського господарства. Отже, порядок набуття відповідачами права власності на спірні земель ділянки, на яких зростає ліс, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки вилучення земельних ділянок лісогосподарського призначення, а також зміна їх цільового призначення або розпорядження ними відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у зв`язку з пропуском строку позовної давності позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Колегія суддів не може погодитись із зазначеним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки                      (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
У передбачених закономвипадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. За загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, зазначивши, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Подібні положення містились у статтях 10, 60, 212 ЦПК України, 2004 року, у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився  суд апеляційної інстанції, виходив із того, що першим заступником прокурора Київської області лише у липні 2017 року пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство», які підтримали позов, і яким було відомо про порушене право держави з часу укладення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок, тобто 10 жовтня 2007 року.
При цьому, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що органи державної влади не приймали рішень щодо передачі спірних земельних ділянок у приватну власність, не з`ясував, з якого часу стало відомо про відчуження за договорами купівлі-продажу спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення без згоди власника саме державі в особі Кабінету Міністрів України, не вказав в силу яких саме повноважень Кабінет Міністрів України міг довідатись про порушене право, не врахував, що досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало значний час, при цьому Кабінет Міністрів України не міг знайомитись з матеріалами кримінального провадження. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що позовні вимоги стосуються земель лісогосподарського призначення, право власності на які за відсутності рішення Кабінету Міністрів України виникнути не може. 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша                                     статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.
Вказана позиція висловлена у пунктах 69-72 Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
У справі, яка є предметом розгляду, із заявами про застосування строку позовної давності звернулися представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_7 - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 , а тому, враховуючи суб`єктний склад учасників спору, заявлені позовні вимоги, апеляційному суду для правильного застосування позовної давності за заявою сторони у спорі слід також дослідити зміст вимог, заявлених до особи, яка просить про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог, заявлених саме до неї, вирішити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до сторони позовною вимогою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не дотримався вимог 
статті 89 ЦПК України, вказані обставини не врахував та не надав їм правової оцінки, належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не взяв до уваги особливий статус спірних земельних ділянок та перебування їх під посиленою правовою охороною держави, і дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності. 
Також колегія суддів не може погодитись із посиланням суду апеляційної інстанції на рішення Обухівського районного суду Київської області 
від 29 жовтня 2015 року у справі № 372/1988/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 лютого 2017 року. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року зазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Переглядаючи справу № 372/1988/15-ц, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суди не встановили початок перебігу позовної давності для Кабінету Міністрів України, а також моменту, з якого Кабінету Міністрів України було чи могло бути відомо про порушення його права, як і про особу, яка його порушила, до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до суду Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Враховуючи, що допущені процесуальні недоліки можуть бути усунуті на стадії апеляційного перегляду, колегія суддів, керуючись завданням цивільного судочинства та одним із основних принципів цивільного судочинства - розумністю строків розгляду справи судом, дійшла висновку, що скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає постанова суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін.
Також при новому розгляді справи підлягають перевірці доводи учасників справи щодо відсутності у прокурора повноважень на подання позову в інтересах Кабінету Міністрів України.
Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Київської області від 20 березня 2018 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  О. М. Осіян      
 
        С. Ф. Хопта
 
        В. В. Шипович