Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 310/247/15-ц
провадження № 61-14138св19
 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Бердянська місцева прокуратура в інтересах держави,
відповідачі: Бердянська Міська рада Запорізької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лебєдєв Олег Володимирович на постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування п. 5.69 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Прокурорською перевіркою встановлено, що п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 в межах норм безоплатної приватизації для індивідуального дачного будівництва. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, серії ЯК № 822073, кадастровий номер земельної ділянки 2310400000:08:003:0466. Проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_2 погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства.
Так, спірна земельна ділянка, згідно з положеннями статті 51 ЗК України, відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація з землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 вищезазначеної земельної ділянки 01 червня 2010 року та 22 березня 2011 року були відкликані управлінням Держкомзему у м. Бердянську та управлінням архітектури та містобудування Бердянської міської ради відповідно.
Також головою Запорізької обласної державної адміністрації 16 квітня 2010 року винесено розпорядження № 101 про необхідність скасування Бердянською міською радою висновків, наданих з 20 травня 2009 року стосовно відведення земельних ділянок під індивідуальне дачне будівництво на територіях рекреаційного призначення.
Крім того, виділена ОСОБА_2 земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська, на території Бердянської коси, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме - на відстані 78,8 м від урізу води Азовського моря, що порушує статті 85, 88, 90 ВК України, статтю 59 ЗК України та унеможливлює відведення такої земельної ділянки та передачу її в приватну власність. Крім цього, Генеральним планом м. Бердянська, затвердженим рішенням Бердянської міської ради від 25 червня 2009 року № 8, за адресою виділеної ОСОБА_2 земельної ділянки передбачено розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку. Відповідно до проектних рішень Генерального плану розвитку міста будівництво нових дачних районів в межах м. Бердянська не передбачено.
Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктах передбачена і п. 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14 грудня 2013 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу спірну земельну ділянку.
Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд визнати незаконним та скасувати п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім`я ОСОБА_2 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку вартістю 92 830 грн. площею 0,1 га, кадастровий номер 2310400000:08:003:0466, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передати її територіальній громаді м. Бердянська.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з пропуску строку позовної давності.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави задоволено. Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2018 року у цій справі скасовано та ухвалено нове рішення.
Визнано незаконним та скасовано п. 5.69 рішення сімдесят дев`ятої сесії V скликання Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».
Визнано недійсним державний акт на право власності серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,1 га, що виданий на ім`я ОСОБА_2 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .
Витребувано з володіння ОСОБА_1 земельну ділянку вартістю 92 830 грн. площею 0,1 га, кадастровий номер 2310400000:08:003:0466, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передано її територіальній громаді м. Бердянська.
Стягнуто з Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області судові витрати по 707,75 грн з кожного.
Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що прокурор, пред`являючи позов в інтересах держави, не зазначив державний орган, в інтересах якого ним пред`явлений позов, хоча такий орган існує, оскільки Держсільгоспінспекція здійснює державний нагляд (контроль) щодо дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, щодо дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Відтак питання про застосування строків позовної давності має вирішуватися з урахуванням обізнаності уповноваженого у спірних правовідносинах органу влади - Держсільгоспекції про викладені у позові порушення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лебєдєв О. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судове рішення суду апеляційної інстанцій та ухвали нове про відмову у задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 липня 2019 року, справу призначено колегії суддів у складі судді-доповідача Кривцової Г. В. та суддів: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
14 серпня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
29 серпня 2019 року до Верховного Суду від заступника прокурора Запорізької області надійшов відзив на касаційну скаргу.
Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю. Обґрунтування призначення проведення повторного автоматичного визначення судді: у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Кривцової Г. В., на підставі повідомлень секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що предмет спору стосується повернення земельної ділянки територіальній громаді м. Бердянська Запорізької області, тому позов не можу бути заявлений в інтересах держави; прокуратура не має повноважень на звернення до суду в інтересах Бердянської міської ради, тому позов підлягав залишенню без розгляду. Судами попередніх інстанцій не застосовано строки позовної давності, не враховано обов`язкового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у цій справі; у суді першої інстанції прокуратурою заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності, про порушення вимог закону при прийнятті оспорюваного рішення міської ради позивач повідомлявся Головним управлінням Держкомзему у Запорізькій області у квітні 2010 року, про обізнаність прокуратури також свідчить протест прокурора від 19 травня 2010 року на рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41; звернення прокуратури у 2010 року до адміністративного суду не перериває перебіг позовної давності; висновок судів попередніх інстанцій щодо знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги ґрунтуються на припущеннях; суд першої інстанції помилково застосував статті 59, 60, 84 ЗК України та статті 88, 90 ВК України, оскільки у справі не встановлено факт надання спірної земельної ділянки за рахунок земель водного фонду та прибережної захисної смуги. Також зазначає, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не підлягав державній експертизі землевпорядної документації, оскільки землі житлової та громадської забудови не входять до переліку, визначеному у статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Висновок судів про неправомірність набуття ОСОБА_2 у власність земельної ділянки є помилковим, суперечить приписам статті 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений спеціалізованою землевпорядною організацією, Бердянська міська рада не мала підстав відмовляти у його затвердженні. Також посилається на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у випадку задоволення позову.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві, поданому у серпні 2019 року, прокуратура Запорізької області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року без змін, мотивуючи це тим, що прокуратура мала підстави для представництва інтересів держави та територіальної громади м. Бердянська відповідно до статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року; прокуратура довідалася у квітні 2010 року про існування рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41 лише в частині відведення земельних ділянок без визначення місця розташування, а також на території, де не передбачена забудова згідно з Генерального плату міста, на що було подано протест прокурора та у подальшому позов до адміністративного суду; лише у 2013 році Державною інспекцією сільського господарства в Запорізькій області встановлено, зокрема факт відведення ОСОБА_2 земельної ділянки прибережної захисної смуги; твердження касаційної скарги щодо правомірності набуття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки прокуратура спростовує тим, що відповідно до статей 48, 52 ЗК України земельна ділянка прибережної захисної смуги не може бути передана у власність громадян.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що згідно з Генеральним планом м. Бердянська, який був затверджений рішенням Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41, спірна земельна ділянка була розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку.
Як вбачається зі схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.14), остання знаходиться в межах м. Бердянська на відстані 78,8 м від урізу води Азовського моря.
Пунктом 5.69 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41 (а.с.11) затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність    ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га в межах норм безоплатної приватизації з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва.  ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 (а.с.13), який 14 квітня 2010 року був зареєстрований управлінням Держкомзему в м. Бердянську в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011026500399.
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
На час прийняття спірного рішення Бердянської міської ради було наявне рішення Бердянської міської ради від 10 грудня 2004 року № 11, яким була встановлена                 40-метрова прибережна захисна смуга вздовж Азовського моря в межах м. Бердянська, але вказане рішення було скасовано постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2010 року ( а.с.18-19).
Як вбачається з інформації виконкому Бердянської міської ради від 12 грудня 2014 року № 04-7928/37, на момент прийняття спірного рішення діяв Генеральний план м. Бердянська, затверджений рішенням шістдесят восьмої сесії Бердянської міської ради V скликання від 25 червня 2009 року № 8. Проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Азовського моря на території м. Бердянська на момент прийняття спірного рішення Бердянської міської ради не розроблявся і не затверджувався.
Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434.
Встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 , яка набула його на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2013 року № 13128, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого 16 квітня 2010 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.41).
Звертаючись з позовом до суду в інтересах держави, прокурор не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому за положеннями вищевказаної норми він набув статусу позивача. За таких обставин, суду слід визначити з якого часу саме прокурору стало відомо про порушене право.
Судом встановлено, що оспорюване рішення було прийнято Бердянською міською радою 25 лютого 2010 року.
Також судом першої інстанції зроблено висновок про те, що вимоги прокурора про витребування з володіння ОСОБА_1 земельної ділянки є обґрунтованими (а.с.185).
Судом першої інстанції визнано встановленим, що Бердянська міська рада Запорізької області порушила вимоги чинного на той час земельного та водного законодавства, в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність, а тому зазначений пункт рішення Бердянської міськради є незаконними та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на його підставі, повинен бути визнаний недійсним. При цьому суд встановив, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах м. Бердянська, на території Бердянської коси, в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель рекреаційного призначення. Проектна документація затверджена оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради без проведення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації. Оскільки ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 , то вона підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України з останнього на користь територіальної громади м. Бердянська.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
Відповідно до статті 84 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Згідно зі статтею 4 ВК України, пунктом «б» частини першої статті 58 ЗК України до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.
Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.
Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх відсутності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Крім того відповідно до частини четвертої статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахування конкретної ситуації.
Згідно з пунктом «г» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 59 ЗК України лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органам виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Спірна земельна ділянка розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку, а обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації не проведено.
Отже, суд дійшов правильного висновку, що під час прийняття пункту 5.69 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 25 лютого 2010 року № 41, яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,1 га у АДРЕСА_1 , для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації, Бердянською міською радою порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу, тому, зазначений пункт рішення є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на підставі вказаного рішення, має бути визнаний недійсним.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана його повернути. Особа зобов`язана повернути майно тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності (стаття 83 ЗК України).
Верховний Суд погоджується з висновком суду, що спірна земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Бердянська.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Витребування спірної земельної ділянки із володіння відповідача відповідає критерію законності.
Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння територіальної громади м. Бердянська з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Такий правовий висновок сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 15 травня 2018 року                                  № 372/2180/15-ц.
Щодо доводів касаційної скарги про незастосування судом строку позовної давності.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої прокурор має процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої він діє, за винятком права укладати мирову угоду.
З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор обґрунтував правові підстави для захисту інтересів Держсільгоспінспекції, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки Держсільгоспінспекція дізналась про порушення прав у травні 2013 року.
Отже, установивши, що Бердянська міжрайонна прокуратура звернулася до суду із позовом у січні 2015 року, а про порушення вимог законодавства щодо передачі земельної ділянки Держсільгоспінспекція дізналася у травні 2013 року, суд апеляційної інстанції  дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної                   інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Лебєдєв Олег Володимирович залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров  
 
А. А. Калараш
 
                                                                                                                      С. Ю. Мартєв  
 
                                                                                                                      С. П. Штелик