ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року 
м. Харків

Справа № 643/166652/19
Провадження № 22-ц/818/2657/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
Суддів Бровченка І.О., Коваленко І.П.,

Учасники справи :
Позивач:                Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
Відповідач:                  ОСОБА_1 , 
                              
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року, ухвалене суддею Довготько Т.М., -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 36 557,35 грн та судові витрати.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.06.2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % га рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку» складає між нею і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим станом на 31.08.2019 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 36 557,35 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 997,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 31 943,01 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 400 грн, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) в розмірі 1 717,02 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриатБанк» суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 997 грн 32 коп., та судовий збір у розмірі 96, 05 грн, а всього 2093, 37 грн. 

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.06.2010 року шляхом підписання заяви-анкети, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині залишених без задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку" складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій сторони погодили тип карти, базову відсоткову ставку за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, розмір штрафів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо. Також, у вказаній довідці зазначено що з фінансовими умовами надання платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку сум плати за використання кредитних коштів відповідач ознайомлений. Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. Вказана довідка надана позивачем разом із позовною заявою, проте безпідставно залишена поза увагою суду. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Місцевий суд оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому — порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. З урахуванням наявності в матеріалах справи вказаної довідки, підписаної позичальником, зокрема, з розміром відсоткової ставки, пені та штрафів, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані. 

1 квітня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» надало до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, фотографію відповідача з карткою, інформацію щодо строку дії картки. В поясненнях позивач вказує, що оскільки строк дії картки закінчився у березні 2019 року – вірний розмір заборгованості за процентами складає 2 830,57 грн, а пеня не підлягає стягненню, оскільки нарахована банком поза межами строку кредитування.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині залишених без задоволення позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 4 червня 2010 року ОСОБА_3 підписала Анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 8).

У вказаній заяві зазначені паспортні та контактні дані відповідача. Також зазначено, що бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна GOLD» - 1 000 грн.

Крім того, у заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2019 року становить 36 557,35 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 997,32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 31 943,01грн, заборгованості за комісією у розмірі 400 грн, заборгованості по судовим штрафам 2 217,02 грн (а.с. 4-7).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.)

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, пеню та комісію, штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять витягу з «Тарифів банку».

Що стосується витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку. Анкета-заява, підписана позивачем не містить умов, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та саме у зазначеному банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.06.10) до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 4 червня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Отже, банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Одним із проголошених міжнародними документами з питань захисту прав споживачів засад є надання інформації споживачам про товари та послуги на споживчому ринку, яка повинна бути доступною, об`єктивною, достовірною та своєчасно наданою в тому числі інформація, що надається з використанням Інтернету.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, лише після досягнення згоди щодо яких, відповідно до приписів ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним.

Матеріали справи не містять копії кредитного договору або анкети-заяви б/н від 4 червня 2010 року, на який посилається банк у своєму позові, що засвідчували б факт отримання або бажання отримати кредитні кошти у розмірі 2 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Дійсно, як зазначає позивач, у довідці про умови кредитування зазначені відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості.

Разом з тим, у цій довідці не зазначено розмір наданих відповідачу коштів, час їх отримання, строк їх повернення. 

Ані анкета-заява, ані довідка про умови кредитування, які підписані відповідачем не містять інформації про отримання відповідачем картки, про строк її дії, її номеру, отже позивачем не доведено, що сторони кредитного договору обумовили строк його дії. 

Наданий позивачем апеляційному суду разом з поясненнями скріншот з банківського програмного комплексу «Промінь» про видачу відповідачу чотирьох карток не може бути належним доказом, оскільки так як і Умови та правила надання банківських послуг, не містить підпису відповідача про їх отримання.

Відповідно до наданого разом з апеляційною скаргою банком випискою за рахунком за період з 01.01.1999 року по 01.03.2020 року витрати відповідача за кредитною картою НОМЕР_1 становлять 0, 00 грн; витрати відповідача за кредитною картою НОМЕР_2 становлять 0, 00 грн; витрати відповідача за кредитною картою НОМЕР_3 становлять 59 164,72 грн (а.с. 77-83).

З наданих до апеляційного суду позивачем пояснень та долучених до них довідок вбачається, що строк дії кредитної карти № НОМЕР_3 – до 05/14.

У той же час, в поясненнях позивач зазначає, що заборгованість за процентами станом на 31.08.2014 року становить 85,76 грн, а за період з 01.09.2014 по 31.03.2019 року становить 2 744,81 грн. 

Посилання на те, що виписка по картковому рахунку, згідно із якою відповідач після отримання карти неодноразово здійснювала операції як щодо зняття готівки з карткового рахунку, й часткового погашення заборгованість по кредиту, підтверджує отримання відповідачем кредитної картки і користування встановленим на ній кредитним лімітом кредиту та згоду з умовами кредитування, колегія суддів не бере до уваги, оскільки не містить відомостей про факт отримання 4 червня 2010 року  ОСОБА_1   кредитних коштів у розмірі 2 100 грн.

Враховуючи наведене, у колегії суддів відсутня можливість визначити розмір заборгованості за договором, оскільки його розрахунок виходить безпосередньо з розміру наданого банком кредиту.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування судами  висновків Великої Палати Верховного Суду, то слід зазначити, що частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в цій частині в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд –

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни –залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий      С.С.Кругова

Судді                        І.О.Бровченко

                                                                        І.П.Коваленко