Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/10066/15-ц
провадження № 61-13218св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,
                             Олійник А. С.,
                             Погрібного С. О.,
                             Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 липня 2005 року між сторонами укладений кредитний договір № ROH0GF00000486, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 20 000,00 доларів США на купівлю житла та 5 600,00 доларів США на оплату страхових платежів.
 
Позичальник, неодноразово порушував строки внесення платежів, у зв`язку з чим укладено додаткові угоди від 17 січня 2012 року № 1, від 08 листопада 2012 року № 1 та від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року 
№ ROH0GF00000486. Додаткові угоди містили графік погашення кредиту, в якому вказані всі суми, які повинен сплатити споживач за весь час кредиту.
 
Із січня 2015 року ОСОБА_1 припинив вносити щомісячні платежі. Останній платіж на погашення кредиту здійснив 22 травня 2015 року у сумі 10,66 доларів США.
 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, станом на 01 липня 2015 року у загальній сумі суму 23 989,60 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 22 816,95 доларів США, заборгованості за процентами - 1 036,23 доларів США, заборгованості за пенею та комісією - 136,42 доларів США.
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, який згодом уточнив та остаточно просив визнати недійсними з дати укладення додаткову угоду від 17 січня 2012 року № 1, від 08 листопада 
2012 року № 1, від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 
2005 року № ROH0GF00000486.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що додаткові угоди до кредитного договору 
від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486 є такими, що укладені з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, з використанням елементів нечесної підприємницької діяльності, всупереч існуючих норм і вимог чинного законодавства України та грубо порушують охоронювані Конституцією і Законами права та інтереси споживача фінансових послуг і водночас завдають значної шкоди.
 
Вважає, що позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту договору кредиту та додаткових угод щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банк не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів та могли суттєво вплинути на його волевиявлення. Вказує, що сторонами спірного договору кредиту та додаткових угод до нього не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а отже, і додаткові угоди до кредитного договору є недійсними.
 
Експертним економічно-правовим дослідженням від 25 вересня 2017 року № 2328, проведеним судовим експертом Віхляєвим О. К. , встановлено невідповідність умов кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 10 травня 2007 року № 168. Відповідач не повідомив ОСОБА_1 істотні умови кредитного договору з метою введення його в оману щодо реальної вартості кредитних коштів, що у свою чергу, призвело до його хибного волевиявлення при укладенні правочинів.
 
Укладенням додаткових угод одночасно зі змінами до кредитного договору банк вніс зміни щодо збільшення загального ліміту кредитування, у межах строку дії кредитної лінії, а отже, відбулася новація угоди сторін, відповідно до якої первісне зобов`язання припинилося, а між його учасниками виникло нове зобов`язальне правовідношення.
 
Крім того, вказує, що зазначені вище оспорювані додаткові угоди про зменшення суми пені укладені з недодержанням письмової форми, оскільки при укладенні цих угод використане факсимільне відтворення підпису Голови Правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 січня 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 23 852,60 доларів США заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, яка складається із: 22 816,95 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 036,23 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, що за курсом НБУ на день винесення рішення складає 667 385,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними з дати укладення додаткової угоди від 17 січня 2012 року № 1, додаткової угоди від 08 листопада 2012 року № 1, додаткової угоди від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що  ОСОБА_1 порушив зобов`язання за кредитним договором, що призвело до настання правових наслідків, визначених у статті 611 
ЦК України та стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та відсотками, розмір якої підтверджується розрахунком позивача, правильність якого позичальником не спростовано. Разом з тим неправомірним є нарахування комісії та пені, оскільки умови договору кредиту про сплату комісії відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, а пеня - нарахована банком, із порушенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених із банком додаткових угод, оскільки вони укладені відповідно до норм чинного законодавства, сторони дійшли згоди щодо всіх їх умов, а тому підстави для визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними за статтею 230 ЦК України та статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 січня 2019 року скасовано. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними додаткову угоду від 17 січня 2012 року № 1, додаткову угоду 
від 08 листопада 2012 року № 1 та додаткову угоду від 28 травня 2013 року № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486 з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги за первісним позовом є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки пункт третій додаткових угод, яким підпункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є недійсним. Крім того, умови пунктів 2 та 6 спірних додаткових договорів від 17 січня 2012 року, від 08 листопада 2012 року та 
від 28 травня 2013 року до кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах. До того ж, такі умови встановлюють подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення, встановлений розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації та збільшення строку позовної давності лише щодо вимог банку ставить позичальника у нерівне з кредитодавцем положення, а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту їх укладення.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд зробив помилковий висновок щодо недоведеності заборгованості позичальника, оскільки це підтверджується виписками і розрахунком та не заперечується відповідачем. Крім того, банк не зобов`язаний надавати інформацію про сукупну вартість, а також щодо інших фінансових зобов`язань споживачу відповідно до постанови НБУ № 168, так як норма закону та постанова набрала чинності після укладення кредитного договору, а додатковими угодами, сторони змінювали графік погашення, відтерміновуючи наявний борг, жодних нових коштів клієнт не отримував. До того ж, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними додаткових угод до кредитного договору.
 
У вересні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав до суду письмові пояснення.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуАТ КБ «ПриватБанк».
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
14 липня 2005 року ОСОБА_1 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 20 000,00 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, щомісяця, зі строком дії до 14 липня 2025 року.
 
17 січня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № ROH0GF00000486 від 14 липня 2005 року, відповідно до умов пункту 3 якої, сторони внесли зміни до кредитного договору від 14 липня 
2005 року № ROH0GF00000486, його пункт 1.1 викладений у такій редакції:
«банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у строк із 14 липня 
2005 року по 14 липня 2025 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 24 796,85 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 
12 338,73 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. Період сплати вважати період із 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплат, починаючи із 13 січня 2012 року, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 341,23 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1)»
Доповнено такими умовами:
«1. Суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 412,64 доларів США.
2. Згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 
412,64 доларів США, а саме пеню у розмірі 412,64 доларів США.
4. Додаток № 1 (графік погашення кредиту) викласти у новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.
5. Погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно з графіком погашення кредиту (додаток № 1 до цієї додаткової угоди).
6. У разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених у договорі, згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом та винагород, передбачених договором, плата за кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої позичальником. При цьому, позичальник за весь період неналежного виконання зобов`язань зі сплати за кредитом сплачує банку неустойку: - у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; - у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.
 
Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язання по сплаті плати за кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.
 
Згідно зі статтями 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у графіку погашення кредиту, за цим договором понад 1460 днів, щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони погодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день із моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою.
 
Термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років.
 
08 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено ще одну додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 14 липня 2005 року 
№ ROH0GF00000486, відповідно до умов пункту 3 якої, сторони внесли зміни до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, його пункт 1.1 викладений у редакції:
«банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у строк із 14 липня 
2005 року по 14 липня 2025 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 24 619,72 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 
5 988,97 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. Період сплати вважати період із 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється в такому порядку: щомісяця у період сплат, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 347,43 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1)»
Доповнено такими умовами:
1. Суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 95,95 доларів США, а саме пеня у розмірі 95,95 доларів США.
2. Згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 
95,95 доларів США.
Решта пунктів цієї додаткової угоди ідентичні пунктам додаткової угоди від 17 січня 2012 року № 1.
 
28 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486, відповідно до умов пункту 3 якої сторони внесли зміни до кредитного договору 
від 14 липня 2005 року № ROH0GF00000486 , його пункт 1.1 викладений у редакції:
«банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у строк із 14 липня 
2005 року по 14 липня 2025 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 25 988,97 доларів США на такі цілі: придбання нерухомості, а також у розмірі 
6 325,95 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. Період сплати вважати період із 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплат, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 344,88 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. Погашення кредиту провадиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (додаток № 1)»
Доповнено такими умовами:
1. Суму заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 205,89 доларів США, а саме пеня у розмірі 205,89 доларів США.
2. Згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 
205,89 доларів США.
 
Решта пунктів цієї додаткової угоди ідентичні пунктам додаткової угоди від 17 січня 2012 року № 1 та від 08 листопада 2012 року № 1.
 
Крім того, у пункті 10 додаткових угод передбачено використання банком факсимільного відтворення підпису голови правління та відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями.
 
ОСОБА_1 із січня 2015 року припинив вносити щомісячні платежі, останній платіж здійснив 22 травня 2015 року у розмірі 10,66 доларів США.
 
Станом на 16 липня 2015 року заборгованість за кредитом становить 
23 989,60 доларів США, із яких: 22 816,95 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 1 036,23 доларів США - відсотки за користування кредитом, 94,30 доларів США - комісійна винагорода, 42,12 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
 
Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 порушив зобов`язання за кредитним договором внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками, розмір якої підтверджується розрахунком позивача, правильність якого позичальником не спростовано. Разом з тим неправомірним є нарахування комісії та пені, оскільки умови договору кредиту про сплату комісії відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, а пеня нарахована банком з порушенням Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених із банком додаткових угод, оскільки вони укладені відповідно до норм чинного законодавства, сторони дійшли згоди щодо всіх їх умов, а тому підстави для визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними за статтею 230 ЦК України та статтями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги за первісним позовом є недоведеними, тому не підлягають задоволенню. Зустрічний позов підлягає задоволенню, оскільки пункт третій додаткових угод, яким підпункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції, суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є недійсним. Крім того, умови пунктів 2 та 6 спірних додаткових договорів від 17 січня 2012 року, від 08 листопада 2012 року та від 28 травня 2013 року до кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять умови про зміни у витратах. До того ж, такі умови встановлюють подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення, встановлений розмір неустойки є непропорційно великою сумою компенсації та збільшення строку позовної давності лише щодо вимог банку ставить позичальника у нерівне з кредитодавцем положення, а тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту їх укладення.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
 
Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній, на час укладання спірних угод, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладання спірних додаткових угод, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 
1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсними пунктів додаткових угод, якими викладався у новій редакції пункт 1.1 кредитного договору, а саме у частині, яка встановлює сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно у період сплати, оскільки такі умови додаткових угод суперечать пункту 3 частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Також, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсними пункту 2 додаткової угоди від 17 січня 2012 року (пункт 7 у редакції додаткових угод від 08 листопада 2012 року та від 28 травня 2013 року), яким встановлено сплату неустойки: у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом, та неустойки у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.
 
Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на такому.
 
Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено сплату пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу кожного із зобов`язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 цих договорів, тобто умовами кредитного договору вже передбачена відповідальність за порушення будь-якого зобов`язання за договором, у тому числі і за прострочення сплати відсотків, а тому, встановлення додатковими угодами ще відповідальності у вигляді сплати неустойки у розмірі 100 % розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом - є встановленням подвійної відповідальності за порушення умов договору щодо сплати відсотків за кредитом, що суперечить положенням 
статті 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
 
Недійсність іншої умови пункту 2 додаткової угоди від 17 січня 2012 року (пункт 7 у редакції додаткових угод від 08 листопада 2012 року та від 28 травня 2013 року), яка передбачає сплату неустойки у розмірі 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором, обґрунтовується тим, що вимога про щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту сама по собі є недійсною, а встановлення відповідальності за невиконання такої недійсної умови кредитного договору у вигляді сплати неустойки у розмірі 100 % також суперечить положенням пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що несправедливими є умови щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
 
Разом з тим Верховний Суд не може погодитись із висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для визнання недійсними пунктів 7 оскаржуваних додаткових угод, якими передбачено збільшення позовної давності до 50 років лише за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) як таких, що є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на таке.
 
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Тлумачення наведеного положення закону дає підстави для висновку, що несправедливими можуть бути визнані умови договору, які мають наслідком саме дисбаланс права та обов`язки його сторін.
 
У свою чергу, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 
ЦК України). Сплив позовної давності не припиняє існування прав, проте позбавляє судового захисту такого права.
 
З огляду на викладене, зміна строку позовної давності (збільшення), у порядку, визначеному статтею 259 ЦК України, тобто за домовленістю сторін, не змінює прав та обов`язків сторін за договором, а лише збільшує строк звернення за захистом порушеного права. Відповідно, збільшення позовної давності за згодою сторін не може призвести до дисбалансу прав та обов`язків сторін за договором.
 
Отже, апеляційним судом у цій частині неправильно застосовано норму матеріального права, а саме положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок неправильного її тлумачення.
 
Верховний Суд також не може погодитися з висновком апеляційного суду про те, що додаткові угоди суперечать абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, оскільки додаткові угоди не являють собою новий договір, а лише містять уточнення щодо умов кредитування, яке здійснено у валюті відповідно до вимог законодавства, чинного на час укладення кредитного договору. Отже, встановлення законодавцем заборони щодо надання споживчих кредитів в іноземній валюті після укладення кредитного договору, не може бути підставою для визнання відповідних умов договору недійсними, так і додаткових угод до цього договору, якими уточнюють умови кредитування (без зміни валюти договору), з огляду на положення статті 58 Конституції України, якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Верховний Суд не погоджується із висновком суду апеляційного щодо відліку строку позовної давності для вимог про визнання недійсними додаткових угод від 17 січня 2012 року, від 08 листопада 2012 року та від 28 травня 2013 року з дати укладення останньої додаткової угоди, тобто з 28 травня 2013 року, що стало підставою для висновку, що позичальником не пропущено строк звернення до суду із такими вимогами.
 
Такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить положенням частини першої статті 261 ЦК Українивідповідно до якої, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Кожна оскаржувана додаткова угода є самостійним правочином у розумінні 
статті 202 ЦК України, а тому є самостійним предметом оскарження, відповідно відлік позовної давності щодо вимог про визнання недійсними кожної із таких угод спливає самостійно, незалежно від тотожності змісту оскаржуваних додаткових угод. Отже, суду належало встановити, коли позичальник дізнався або міг дізнатись про порушення свої прав, враховуючи, що відповідач має повну цивільну дієздатність, відповідно здатен оцінити зміст підписаного ним договору та додаткових угод, а також здатен усвідомити, чи є у нього потреба звернутись до фахівців за правовою чи бухгалтерською допомогою при укладені тієї чи іншої угоди.
 
Оскільки для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити її перебіг окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог, тому апеляційному суду необхідно перевірити чи спливла позовна давність щодо всіх вимог за зустрічним позовом або до її частини, та з урахуванням наведеного вище вирішити спір по суті, адже без з`ясування вказаних обставин не можливо вирішення вимог за первісним позовом, які залежить від вирішення зустрічного позову.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, тому постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                           О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                                        Г. І. Усик