Справа № 146/344/19
Провадження № 22-ц/801/256/2020
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року	Справа № 146/344/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Панасюка О. С., Якименко М. М.
секретар судового засідання Кирилюк Л. М.
учасники справи:
позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу): ОСОБА_1 , 
відповідач ОСОБА_2 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Томашпільська державна нотаріальна контора Вінницької області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Скаковської І. В у смт. Томашпіль, повне судове рішення складено 06 листопада 2019 року,-
в с т а н о в и в :
05 березня 2019 року ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Томашпільська державна нотаріальна контора Вінницької області про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна.
Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Позивач ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_5 протягом життя не передала ОСОБА_2 житловий будинок, тому договір дарування виконаний не був, не мав на меті настання реальних наслідків, тому на підставі цього вважає його фіктивним. Зазначає, що на момент звернення до суду будинок так і рахується за ОСОБА_5 . Звертає увагу, що відчуження вказаного домоволодіння відбулося без згоди органу опіки та піклування, так як на час укладення договору дарування позивач був малолітнім.
Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено наявність умислу на вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фіктивного правочину, а тривала не реєстрація цього правочину з боку обдарованої також не може свідчити про його фіктивність. Допоки ОСОБА_1 був неповнолітнім, будь-яких перешкод у користуванні будинком не було, тому його права порушені не були.
Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Основні доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги, той факт, що під час укладення договору дарування нерухомого майна між  ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в житловому будинку (який був предметом договору) був зареєстрований позивач, на той час йому було 9 років, тому вважає, що були порушені його права, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які регулюють питання визнання правочину фіктивним, - апеляційна скарга не містить.
Впродовж встановленого судом строку відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток.
Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином, подане ним 25 березня 2020 року, судом було відхилено, так як у позовній заяві та апеляційній скарзі його позиція викладена, а неодноразове відкладення розгляду справи призведе до порушення строків розгляду цієї справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, Вінницької апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
По справі встановлено наступні обставини:
-ОСОБА_5 була матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.6);
-ОСОБА_5  була власником житлового будинку, розташованого по    АДРЕСА_1 , що підтверджуються свідоцтвом про право власності, зареєстрованому в реєстровій книзі № 4 , за реєстровим № 694, 30 січня 2003 року (а. с. 43) та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 15867013 від 10.09.2007 року (а. с. 44), Довідкою Виконавчого комітету Комаргородсьої сільської ради № 818 від 08.08.2007 року(а. с. 45);
-04 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 (мати) та ОСОБА_2 (донька) було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_5 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняла в дарунок житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 2933 (а. с. 8, 42); 
-ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 26 лютого 2019 року ( а. с. 7);
-Станом на 26 лютого 2019 року власником зазначеного житлового будинку значиться покійна ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а. с. 9);
-Відповідно до довідки Комаргородської сільської ради № 245 від 22 лютого 2019 року, з уточненими даними, станом на 01.01.2019 року зроблено запис що фактично ОСОБА_1 (син) проживав з 02.02.2005 року по 2014 рік за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12);
-Відповідно до довідки виконавчого комітету Комаргородської сільської ради № 227 від 19.02.2019 року, після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 ( а. с. 11);
Між сторонами виник спір з приводу визнання правочину недійсними.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Так позивач звернувся до суду з проханням визнати договори дарування нерухомого майна недійсним.
Згідно  ст. 717  ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного застосування судом першої інстанції норм права, які регулюють визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, апеляційний суд не дає оцінку судовому рішенню в цій частині.
Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент вчинення договору дарування житлового будинку, в ньому був зареєстрований позивач, який на той час був малолітнім, і вказаний правочин був здійснений без попереднього дозволу органу опіки та піклування на його вчинення, - слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зокрема, частиною 6 статті 203 передбачено, що правочин , що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У відповідності до частини 2 статті 177 СК України, Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. 
Підставою позовних вимог про визнання договору дарування недійсним позивач ОСОБА_1 зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилався на факти порушення майнових прав його як дитини внаслідок укладення такого договору.
Дійсно на момент укладення договору дарування (04 жовтня 2007 року)  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , був неповнолітнім та мав право користування житловим будинком  АДРЕСА_1 . При укладенні договору дарування цього будинку не було отримано дозволу органу опіки та піклування, дарувальником ОСОБА_5  було надано довідку виконавчого комітету Комаргородської сільської ради № 815 від 08 серпня 2007 року, в якій зазначено, що у спірному житловому будинку не зареєстровані та не проживають неповнолітні та малолітні діти (а. с. 45).
12 січня 2016 року ОСОБА_1 став повнолітнім, до цього часу будь-яких перешкод в користуванні будинком, що був подарований, у нього не було.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що немає підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору дарування, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_1 на користування житлом до досягнення ним повноліття.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону, вірно послався на судову практику Верховного Суду України.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки дія рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року була зупинена в порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України до закінчення апеляційного розгляду, її дію слід поновити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2019 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. С. Панасюк

М. М. Якименко

Повне судове рішення складено 26.03.2020 року.