П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  127/32582/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Ковбаса Ю.П.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
24 березня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Білої Л.М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року  (ухвалене в м. Вінниця  ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції 2 взводу 4 роти БУПП у Вінницькій області капрала поліції Білоуса Дмитра Олеговича про скасування постанов серії ДП18 №561083 від 21.11.2019, серії ДП18 №615139 від 21.11.2019 у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126, ст. 132-1 КУпАП, 
В С Т А Н О В И В :
В  грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до інспектора патрульної поліції 2 взводу 4 роти БУПП у Вінницькій області капрала поліції Білоуса Дмитра Олеговича про скасування постанов серії ДП18 №561083 від 21.11.2019, серії ДП18 №615139 від 21.11.2019 у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126, ст. 132-1 КУпАП.
Позовні вимоги мотивовані тим, що постанова не відповідає дійсності, оскільки  всупереч вимогам п.18 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою КМУ №879 від 27.06.2007р. не було складено та видано  довідку про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу та місця його здійснення. У зв`язку з чим вважає, що постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням  Вінницького міського суду Вінницької області  від 06 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову  якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до  невірного вирішення справи. 
Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст.300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Колегія суддів зазначає, що норми ст. 286 КАС України визначають особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Так, згідно з ч. 5 ст. 286 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.
Враховуючи, що розгляд справи призначено у межах десятиденного терміну з моменту надходження справи до суду апеляційної інстанції, а також те, що сторони були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду справи, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 24.03.2020 року судом було прийнято  ухвали.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Статтею  243 КАС України  передбачено порядок ухвалення судових рішень.
Так, відповідно до ч. 4 вказаної статті судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Тому, з урахуванням ст.ст. 243 та 286 КАС України, постанова суду має бути прийнята в межах 10 денного строку розгляду даної справи, який вираховується з 18.03.2020 року - час винесення ухвали про відкриття провадження у справі.
Заслухавши суддю-доповідача та перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, неоспорені факти про те, що згідно позиції відповідача, 21.11.2019 о 16:05 год. по вул. Данила Нечая, 242, в м. Вінниця, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «INTERNATIONAL 9700», р/н НОМЕР_1 та перевозив вантаж, що перевищує габарити, без узгодження з органами МВС. Крім того, не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії. У зв`язку з чим,  інспектором поліції було винесено постанови про адміністративні правопорушення серії ДП18 № 561083 та ДП18 № 615139, якими ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення положень ч. 1ст. 126, ст. 132-1 КУпАП та застосовано адміністративні стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 та 425 гривень.
Не погоджуючись із даними постановами, позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було встановлено, що позивачем не було допущено перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, відповідно і не було вчинено адміністративного правопорушення, передбаченого ст.132-1 КУПАП, а тому є всі підстави для скасування оскаржуваної постанови.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Частиною 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП України  адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Оцінюючи доводи апелянта стосовно законності дій відповідача під час винесення оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ст. 132-1 КУпАП встановлено, що порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з ст. 33 Закону України "Про автомобільні дороги" рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року №198 затверджено Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, відповідно до п.16 яких перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначається окремими актами законодавства.
Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року №30, згідно з пунктом 3 яких транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Згідно п. 22.5 ПДР України, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Згідно п. 2.1(а) ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом.
Пунктом 4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами визначено, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Порядок здійснення габаритно-вагового контролю затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 "Про заходи збереження автомобільних доріг загального користування" (далі Порядок № 879).
За визначенням наданим у пункті 2 цього Порядку габаритно-ваговий контроль-це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів; попередній габаритно-ваговий контроль-це визначення параметрів великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу для встановлення наявності перевищення нормативів на стаціонарних пунктах; точний габаритно-ваговий контроль-визначення габаритно-вагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті.
Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції (пункт 3 Порядку № 879).
Габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів (пункт 6 Порядку № 879).
У пунктах 12 та 13 Порядку № 879 закріплено, що вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані.
Особливості габаритно-вагового контролю та вимоги до нього закріплені у пунктах 15-25 зазначеного Порядку.
Зокрема, в п. 18 цього Порядку вказано, що за результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця.
Відповідно до п. 22 Порядку № 879 у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що здійснення габаритно-вагового контролю проводиться виключно в пунктах габаритно-вагового контролю за допомогою спеціального обладнання, на яке видається відповідне свідоцтво; за результатами такого контролю видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця. При цьому, виявлення порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, такий транспортний засіб тимчасово затримується.
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
За приписами статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
П.п. 1,8 ч.1 ст.35 Закону України "Про національну поліцію" врегульовано, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху та якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху.
Згідно статті 222 КУпАП України, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, в тому числі передбачені ч.1 ст. 132-1 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
У пункті 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07 листопада 2015 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція) визначено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, ч.1 ст.132-1 КУпАП.
Пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції встановлено, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 132-1 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Статтею 283 КУпАП унормовано, що постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
За приписами ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Так, в якості доказу по справі, відповідачем надано матеріали відеозйомки щодо обставин вчинення позивачем правопорушення, за яке останнього притягнуто до адміністративної відповідальності.
Під час дослідження судом апеляційної інстанції відеозапису із нагрудної камери поліцейського, встановлено, що  наявний відеозапис фіксує лише момент спілкування поліцейських із позивачем та іншими особами, при цьому не зафіксовано сам факт керування позивачем транспортним засобом марки  «INTERNATIONAL 9700» д.н.з. НОМЕР_1 .
Разом із тим, судом встановлено, що інспектором поліції не зупинявся транспортний засіб марки «INTERNATIONAL 9700», р/н   НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 за порушення п. 22.5 ПДР України.
Більше того, судова колегія зазначає, що із наданого відповідачем відеозапису встановлено, що транспортний засіб «INTERNATIONAL 9700», р/н НОМЕР_1 , перебував на території автомобільного ринку у нерухомому стані та здійснювалось вивантаження бетонних плит. А тому, суду неможливо встановити саме місце скоєного правопорушення та самого факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом «INTERNATIONAL 9700», р/н НОМЕР_1 .
В той же час, як слідує з оскаржуваної постанови, позивач керував транспортним засобом марки «INTERNATIONAL 9700», р/н НОМЕР_1 та перевозив вантаж, що перевищує габарити, без узгодження з органами МВС. 
Так, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 539/655/17 зазначив, що доказом того, що транспортний засіб належить чи не належить до категорії великогабаритних є відповідний документ, який видають посадові особи Укртрансінспекції: акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів, акт про відмову водія від проходження габаритно-вагового контролю, журнал обліку великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів.
При цьому, колегія суддів зауважує, що в оскаржуваній постанові відсутні відомості щодо пункту габаритно-вагового контролю, на якому було проведено вимірювання автомобіля та за допомогою якого сертифікованого обладнання воно здійснювалось, також відсутні в матеріалах справи і довідки результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця.
Натомість, в апеляційній скарзі, відповідач як на доказ, посилається на матеріали відеозапису, з яких слідує, що вимірювання великогабаритного вантажу взагалі не здійснювалося.
Таким чином, відеоінформація, яка відображена на вказаному відеозаписі жодним чином не доводить факту вчинення позивачем порушення, передбаченого ст.132-1  КУпАП.
Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого п. 22.5. ПДР України та не підтверджено належними та допустимими доказами.
Щодо доводів апелянта, що позивачем на вимогу інспектора не було пред`явлено посвідчення водія та реєстраційний документ, чим ОСОБА_1 було порушено ч.1 ст.126 КУпАП, колегія суддів зазначає слідуюче.
Пунктом 2 ч. 1ст. 32 Закону № 580-VIII встановлено, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у таких випадках:
1) якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи;
2) якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення;
3) якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом або в місці здійснення спеціального поліцейського контролю;
4) якщо в особи є зброя, боєприпаси, наркотичні засоби та інші речі, обіг яких обмежений або заборонений, або для зберігання, використання чи перевезення яких потрібен дозвіл, якщо встановити такі права іншим чином неможливо;
5) якщо особа перебуває в місці вчинення правопорушення або дорожньо-транспортної пригоди, іншої надзвичайної події;
6) якщо зовнішні ознаки особи чи транспортного засобу або дії особи дають достатні підстави вважати, що особа причетна до вчинення правопорушення, транспортний засіб може бути знаряддям чи об`єктом вчинення правопорушення.
Інших підстав для перевірки документів на право керування ТЗ, у посадової особи відповідача, в спірних правовідносинах не було.
Колегія суддів ще раз наголошує, що як було встановлено в суді першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що наданим відповідачем відеозаписом з нагрудної камери поліцейського не зафіксовано факту керування позивачем транспортним засобом, що могло слугувати підставою для зупинення автомобіля позивача та перевіркою документів.
Отже, відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР, щодо керування транспортним засобом та  перевезення вантажу, що перевищує габарити, без узгодження з органами МВС.
Відтак, враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає протиправними вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів в тому числі посвідчення водія та реєстраційних документів.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 15.03.2019 у справі №686/11314/17.
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно було винесено постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 561083 від 21.11.2019, серії ДП18 № 615139 від 21.11.2019, у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 126, ст. 132-1 КУпАП.
Таким чином, доводи апелянта, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовані матеріалами справи, відповідно вірно оцінені та вмотивовано відхилені судом першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно прийнято рішення, щодо задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог та не підтверджують неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального, тому підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а  рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили у порядку ст.ст. 272, 325 КАС України та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України не може бути оскаржена.

          
Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Біла Л.М.