ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2469/19                                                                     

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 червня 2020 року                                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Несін К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, суддя Житняк Л.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо обмеження розміру пенсії до виплати позивачу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити з 01 березня 2017 року перерахунок пенсії позивачу відповідно до ст. 53 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п.7 Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713, без обмеження її максимальним розміром, та здійснити її виплату з урахуванням вже виплачених сум пенсії.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії за період з 01.03.2017 року по 18.02.2019 року включно - залишено без розгляду. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року залишено без змін. 
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року по справі №620/2469/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 
Водночас, Верховним Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року по справі №620/2469/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року по справі №620/2469/19 скасовано. Справу №620/2469/19 в частині позовних вимог про визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області протиправними та зобов`язання вчинити певні дії за період з 01.03.2017 року по 18.02.2019 року включно - направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу, що відповідно до матеріалів справи пенсія позивачу була перерахована, проте не виплачена, позивач вважає такі дії пенсійного органу протиправними, що, в свою чергу, дає підстави для застосування спеціальних строків, визначених статтею 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У подальшому Чернігівським окружним адміністративним судом прийнято додаткове рішення від 28 квітня 2020 року, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо обмеження граничним розміром пенсії при здійсненні перерахунку з 01.03.2017 року по 18.02.2019 року та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача згідно п.7 Порядку призначення та виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробувального складу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713) з 01.03.2017 року по 18.02.2019 року, з урахуванням здійснених виплат без обмеження граничним розміром.
Не погодившись із додатковим рішення Чернігівського  окружного адміністративного суду від 28.04.2020 року, ОСОБА_1 подав  апеляційну скаргу в якій просить скасувати додаткове рішення та прийняти  нове рішення про задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.09.1992 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за вислугу років як працівник льотного складу відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Кожного року 1 березня на виконання положень чинного законодавства позивачу проводиться перерахунок пенсії, що підтверджується копіями протоколів. 
Позивачу з 01 березня 2017 року та з 01 березня 2018 року здійснено перерахунок пенсії враховуючи положення Порядку призначення і виплати пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року №418, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713.
Розмір пенсії було обмежено 10 розмірами прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія судді зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
За правилами статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Відповідно до частини 3 статті 53 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII працівникам льотно-випробного складу та особам льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотам, штурманам, бортінженерам, бортмеханікам, бортрадистам, льотчикам-наглядачам) і бортоператорам, які виконують спеціальні роботи в польотах, пенсії обчислюються з середньомісячного заробітку за роботу, що дає право на пенсію за вислугу років (частина перша статті 64 та статті 65, 66, 69), одержуваного перед її припиненням, і призначаються в розмірах, передбачених частинами першою - третьою, шостою статті 19 та статтею 21 цього Закону для пенсій за віком, і не можуть перевищувати 85 процентів заробітку для працівників льотно-випробного складу та 75 процентів заробітку для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах. При цьому розмір пенсії для осіб льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації (пілотів, штурманів, бортінженерів, бортмеханіків, бортрадистів, льотчиків-наглядачів) і бортоператорів, які виконують спеціальні роботи в польотах, не може перевищувати дві з половиною величини середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, за календарний рік, що передує місяцю, з якого призначається пенсія.
Згідно зі статтею 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що працівники льотного і льотно-випробного складу після досягнення 50 років і за наявності вислуги років на цих посадах станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок мають право на пенсію за вислугу років незалежно від відомчої підпорядкованості підприємств, установ і організацій, в яких вони зайняті.
Перелік посад працівників льотного складу, порядок обчислення строків вислуги років для призначення їм пенсій, а також порядок призначення і виплати пенсій льотно-випробному складу затверджуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, Перелік посад працівників льотного складу, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та Порядок призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року № 418.
За змістом пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років пункту працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 року № 529) пенсії за вислугу років працівникам льотно-випробного складу призначаються у розмірі 55 процентів заробітку (пункт 6 цього Порядку) і за кожний рік вислуги (у чоловіків - понад 30 років і у жінок - понад 25 років) пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії за віком. За кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах згідно з пунктом «а» статті 13 та статтею 14 Закону, пенсія збільшується на 1 процент заробітку.
На підставі пункту «в» пункту 7 Порядку у разі зростання середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня (починаючи з 2005 року) заробіток, з якого призначається (перераховується) пенсія відповідно до цього пункту, збільшується на коефіцієнт, який визначається шляхом ділення середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки за рік, що передує року, в якому проводиться перерахунок, на середню заробітну плату працівників, зайнятих у галузях економіки, яка враховувалася під час призначення (перерахунку) пенсії. Коли розмір пенсії, обчислений із заробітку, визначеного відповідно до цього пункту, менший ніж розмір пенсії до перерахунку, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Таким чином, нормами законодавства передбачено право позивача на перерахунок його пенсії в разі збільшення, середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки, щороку з 1 березня.
Як убачається із листа Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 04.07.2019 року №8736/03-01, у зв`язку з підвищенням коефіцієнта підвищення заробітку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 року № 418 "Про затвердження нормативних актів з питань призначення пенсій за вислугу років працівникам авіації і льотно-випробного складу" зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року №713 "Про внесення змін до пункту 7 Порядку призначення і виплати пенсій за вислугу років працівникам льотно-випробного складу цивільної авіації" та ст.2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" було перераховано пенсію позивачу і її розмір з 01.03.2017 склав 12     956,53 грн, з 01.03.2018 розмір пенсії склав 24     586,10 грн, з 01.03.2019 розмір пенсії складав 30     680,25 грн.
Згідно до статті 7 Закону України від 21.12.2016 року №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" у 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247,00 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.
Відповідно до статті 7 Закону України від 07.12.2017 року №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у 2018 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 грудня 2018 року - 1497,00 гривні.
Проте, з урахуванням обмеження її виплати встановленої ст. 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи" (надалі - Закон №3668-VI), що становить десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, станом на 01.12.2017, пенсія позивача повинна становити 12470,00 грн, а станом на 01.12.2018, пенсія позивача повинна становити 14970,00 грн.
Так, за правилами статті 2 Закону №3668-VI, що набрав чинності 01.10.2011 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу",      "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Відповідно до частини 3 статті 85 Закону №1788-XII максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Згідно абзацом 1 п. 2 розділу II "Прикінцевих та перехідних положення" Закону №3668-VI пенсіонерам, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановлений цим Законом, виплата пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), встановленому цим Законом.
Колегія суддів звертає увагу, що вказана норма Закону №3668-VI стосується виплат пенсії, призначеної до 01.10.2011 року, та розмір якої перевищував встановлений цим Законом її максимальний розмір. Виплата таких пенсій здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків до того моменту, коли встановлений максимальний розмір пенсії відповідатиме розміру відповідної пенсії.
Таким чином, вказана норма жодним чином не встановлює скасування обмеження максимального розміру пенсій, призначених до набрання чинності Законом №3668-VI, у тому числі і не скасовує обмеження розміру пенсії позивача, а лише визначає, що до моменту, коли розмір пенсії не відповідатиме встановленому максимальному розміру, виплата такої пенсії здійснюється без підвищень, доплат та інших перерахунків.
Аналогічна правова позиція при вирішенні подібних спорів викладена у постановах Верховного Суду від від 22.05.2018 року у справі №205/8204/16-а, від 03.04.2018 року у справі № 361/4922/17, від 15.08.2018 року у справі №161/9572/17, від 17.01.2019 року у справі №161/713/17, у вказаних справах було надана оцінка правомірності обмеження виплати пенсії максимальним розміром, яка виплачується у відповідності до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до здійсненого відповідачем перерахунку розмір пенсії позивача з 01.03.2017 року склав 12     956,53 грн, з 01.03.2018 року розмір пенсії склав 24    586,10 грн, з 01.03.2019 року розмір пенсії складав 30    680,25 грн.
Таким чином, перерахований розмір пенсії позивача перевищує встановлений Законом №3668-VI її максимальний розмір, а тому, визначаючи належний до виплати розмір пенсії позивача з 2017 року в сумі 10195,395 грн, а з 01.12.2018 року в сумі 14970,00 грн., відповідач діяв у відповідності до ст. 2 Закону №3668-VI.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова пенсійного фонду в перерахунку і виплаті пенсії позивачу без обмеження граничного розміру пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії останнього, яку він отримував до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих ним прав та/або позбавленням права останнього на соціальний захист, з огляду на таке.
Норми законодавства щодо обмеження максимального розміру пенсії такої категорії пенсіонерів, як позивач неконституційними не визнавалися, є чинними, а тому підлягають застосуванню на всій території України.
Разом з тим, 20.02.2019 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №124, пунктом 2 якої передбачено, що перерахунку підлягають, зокрема, пенсії, обчислені відповідно до статті 54 Закону №796-XII у розмірі відшкодування фактичних збитків.
Так, як з матеріалів справи встановлено, що розмір пенсії позивача після проведеного перерахунку перевищив передбачений законом максимальний її розмір, такі положення закону в спірний період неконституційними не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем під час обчислення пенсії позивачу, а тому належний до виплати розмір пенсії позивачу було правомірно обмежено десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року (у справі за заявою Великода проти України) підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України      є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".
У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.79 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).
Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.
В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.
При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011).
Враховуючи, що розмір пенсії позивача перевищує передбачений законом тимчасовий максимальний її розмір, такі положення закону у спірний період неконституційними не визнавались і підлягали застосуванню відповідачем під час обчислення пенсії позивачу, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції помилково було прийнято  за наслідками розгляду справи додаткове рішення, тоді як суд за результатами розгляду справи, з урахуванням висновку Верховного Суду, мав ухвалити відповідно до ст. 243 КАС України рішення.
Відповідно до даної норми Закону суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
За змістом   ст. 252 КАС України додаткове рішення  ухвалююється  у разі, якщо  однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; суд вирішив питання  про право, не визначив способу виконання судового рішення; судом не вирішено питання судових витрат.
У даній справі  у зв`язку із скасуванням  Верховним Судом ухвали  суду першої  інстанції про залишенння частини позовних вимог без розгляду, суд першої інстанції   розглягнув  позовні вимоги, які раніше не були ним розглянуті та повинен був прийняти за наслідками такого розгляду судове  рішення.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для зміни рішення суду  першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року, зазначивши, що судом першої інстанції ухвалено за наслідками розгляду справи рішення.
В решті рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року змінити, зазначити вірно, що судом ухвалено за наслідками розгляду справи  судове рішення.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Постанову виготовлено: 23 червня 2020 року.