П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/195/20-а                               Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Дмитришена Р.М.                                                                                  Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
06 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Староміського відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Центрального відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2  про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Староміського відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Центрального відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , в якому просив визнати протиправною та скасувати  постанову про накладення штрафу ВП №36824876 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-471/05, виданого 12.04.2005, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття-до 29.05.2022, в розмірі 1/4 частки від доходу, щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.02.2020 позов задоволено:
-визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Заверухи Ж.А. від 25.09.2018 про накладення штрафу;
-в задоволені вимог, заявлених до Староміського відділу ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач-Центральний відділ ДВС у               м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до  невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що 28.08.2018 набув чинності Закон України від 03.07.2018 №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким були внесені зміни до абз.2 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" та викладено його в наступній редакції "За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці".
На переконання скаржника, саме з дати набуття чинності вказаного закону, у останнього виникло право прийняття рішення про накладення на боржника ОСОБА_1 по виконавчому провадженні №36824876 штрафу у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку станом на 01.09.2018 перевищує суму відповідних платежів за три роки.
Відповідач-Староміський відділ ДВС у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. 
Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 12.04.2005 Староміським районним судом видано виконавчий лист по справі №2-471, згідно якого судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття - до 29.05.2022, в розмірі 1/4 частки від доходу, щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян.
Згідно наявної на виконавчому листі відмітки державного виконавця, виконавче провадження закінчено 01.03.2012 на підставі п.10 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби). Заборгованість становить 13004 грн. 
27.02.2013 державним виконавцем Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 36824876 з виконання виконавчого листа №2-471 від 12.04.2005, виданого Староміським районним судом м. Вінниці. 
Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого державним виконавцем, заборгованість з аліментів становила станом: на 01.03.2012-13004,40 грн.,  на 01.09.2013 24691,90 грн., на 01.01.2014-27535,90 грн.
05.11.2018 матеріали виконавчого провадження передані до Староміського відділу ДВС у м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області.
25.09.2018 старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Заверухою Ж.А. винесено постанову про накладення штрафу ВП №36824876 при примусовому виконанні виконавчого листа №2-471/05, виданого 12.04.2005 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею повноліття - до 29.05.2022, в розмірі 1/4 частки від доходу, щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Вказаною постановою накладено штраф на позивача у розмірі 46656,95 грн., що становить 50% від суми заборгованості.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення,  суд першої інстанції виходив із того, що  оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2012року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абзацом 3 ч. 14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" введена лише з 28 серпня2018 року, то на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості.  
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами ст.1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 13 вказаного Закону передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 1 ст. 26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Ч. 1 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Абзацом 3 ч. 14 ст. 71 Закону передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Так, вказану статтю доповнено даною нормою згідно з Законом України від 03.07.2018 №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", який вступив в дію з 28.08.2018.
В той же час, згідно зі ст. 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
У свою чергу в пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначено, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.
Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, надає підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.
Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Таким чином, враховуючи приписи статті 58 Конституції України та те, що лише з 28.08.2018 стаття 71 Закону №1404-VIII доповнена частиною чотирнадцятою, абзацом третім якої встановлено відповідальність у вигляді накладання штрафу у відповідному розмірі, яка на час вчинення правопорушення не існувала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для застосування до позивача штрафних санкцій на  суму заборгованості, яка виникла до вказаної дати. 
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано. Доводи апеляційної скарги не містять належного спростування вищевказаних висновків суду першої інстанції та зводяться лише до викладення обставин справи та положень Закону України "Про виконавче провадження".
При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 304, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.