Постанова                                                     
Іменем України                                            
         
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 693/40/18
провадження № 61-47157св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - Фермерське господарство «Степ»,
відповідачі: Іноземне підприємство «Агро-Вільд», ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Новікова О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У січні 2018 року Фермерське господарство «Степ» (далі - ФГ «Степ») звернулося до суду з позовом до Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» (далі - ІП «Агро-Вільд Україна»), ОСОБА_1 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, визнання укладеною додаткової угоди.
Позов обґрунтовано тим, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_1 , укладено договір оренди землі, загальною площею 4,4282 га, в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Черкаської області. Додатковою угодою від 01 серпня 2011 року встановлено строк дії договору до 31 грудня 2017 року. 20 травня 2015 року за ІП «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на ту ж саму земельну ділянку. Пунктом 2.4. договору емфітевзису встановлено початок перебігу емфітевтичного права з 01 січня 2018 року до 01 січня 2025 року. Позивач вважав, що укладення договору про встановлення емфітевтичного права на земельну ділянку суперечить діючому договору оренди ділянки та є порушенням вимог Закону України «Про оренду землі». У зв`язку з чим просив суд визнати недійсним договір емфітевзису від 20 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна» та визнати укладеною між ОСОБА_1 та ФГ «Степ» додаткову угоду.
 
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 25 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ФГ «Степ» на користь ІП «Агро-Вільд Україна» на відшкодування понесених судових витрат 7 000,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реалізація ФГ «Степ» переважного права на поновлення договору оренди землі, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання визначеної зазначеною нормою процедури. Разом з тим, наданий орендарем проект додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21 січня 2008 року, у порушення вимог статті 30 Закону України «Про оренду землі», без погодження з орендодавцем змінює істотні умови цього договору щодо строку його дії, нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати. За наведених обставин, оскільки між орендодавцем та орендарем не досягнуто домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору оренди землі, переважне право ФГ «Степ» на укладення договору оренди землі на новий строк припинилося. Крім того, ОСОБА_1 своєчасно повідомила орендаря про небажання продовжувати договір оренди землі на будь-яких умовах. Судом також не встановлено порушень вимог чинного законодавства при укладенні між відповідачами договору встановлення емфітевзису від 20 травня 2015 року.
 
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ФГ «Степ» задоволено. Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 червня 2018 року скасовано. Позов ФГ «Степ» задоволено. Визнано недійсним договір емфітевзису від 20 травня 2015 року, укладений між ІП «Агро-Вільд Україна» та ОСОБА_1 на використання земельної ділянки площею 4,4282 га, розташованої в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Черкаської області, кадастровий номер 7120984900:02:001:0253. Визнано укладеною між ОСОБА_1 та ФГ «Степ» додаткову угоду до договору оренди землі від 21 січня 2008 року, зареєстрованого 23 жовтня 2008 року за № 40878200653 в редакції запропонованій позивачем. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що укладення ОСОБА_1 договору емфітевзису в період дії договору оренди землі з ФГ «Степ», свідчить про її небажання узгоджувати з попереднім орендарем умови оренди або запропонувати свої умови оренди. Суд вважав, що такими діями ОСОБА_1 позбавила позивача можливості скористатися своїм переважним правом на продовження оренди земельної ділянки.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Разом з указаною касаційною скаргою до суду касаційної інстанції надійшла заява про зупинення виконання та дії оскаржуваної постановиапеляційного суду до закінчення касаційного розгляду.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки апеляційного суду про визнання за позивачем переважного права на поновлення договору оренди землі ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», зважаючи на те, що між ОСОБА_1 та ІП «Агро-Вільд Україна» було укладено договір встановлення емфітевзису, що регламентується главою 33 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 93 глави 15 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а не Законом України «Про оренду землі». За умовами договору про встановлення емфітевзису від20 травня 2015 року емфітевтичне право набирає чинності з 01 січня 2018 року, що не порушує прав орендаря на користування спірною земельною ділянкою, з огляду на те, що договір оренди землі від 21 січня 2008 року припинив свою дію 31 грудня 2017 року. Крім того орендодавець до закінчення строку дії договору оренди землі повідомив орендаря про відсутність наміру поновлювати договір оренди на новий строк. Лист-повідомлення з проектом додаткової угоди про поновлення договору оренди землі ФГ «Степ» направило орендарю з порушенням строків встановлених у договорі оренди землі від 02 жовтня 2017 року. За змістом додаткова угода містить умови, що суттєво відрізняються від укладеного між ФГ «Степ» та ОСОБА_1 договору оренди землі від 21 січня 2008 року, які не були узгоджені сторонами, зокрема щодо нормативної грошової оцінки вартості земельної ділянки, строку дії договору, розміру та форми орендної плати, а також положення про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи та реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни або розірвання договору.
 
У січні 2019 року на адресу Верховного Суду від ФГ «Степ» засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на безпідставність її доводів, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
 
У жовтні 2019 року ФГ «Степ» засобами поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивоване тим, що висновки касаційної інстанції викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 379/672/16-ц  та від 30 травня 2018 року у справі № 693/14/18 є протилежними висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 379/672/16-ц.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1  передано на розгляд судді-доповідачу Антоненко Н. О.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року; витребувано матеріали справи № 693/40/18 з суду першої інстанції та надано сторонам строк для подачі відзиву на касаційну скаргу; зупинено дію постанови Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку. 
 
У грудні 2018 року матеріали справи № 693/40/18 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року № 1102/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2020 року справу № 693/40/18 призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 січня 2008 року між ФГ «Степ» і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі загальною площею 4,4282 га, в адміністративних межах Вільшанської сільської ради Черкаської області.
Пунктом 8 договору оренди землі передбачено, що договір укладено на 5 років, початок дії договору - 21 січня 2008 року, закінчення - 21 січня 2013 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
01 серпня 2011 року між ФГ «Степ» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі терміном до 31 грудня 2017 року.
20 травня 2015 року ІП «Агро-Вільд Україна» зареєстровано право емфітевзису на ту ж саму земельну ділянку. Пунктом 2.4. договору емфітевзису встановлено початок перебігу емфітевтичного права з 01 січня 2018 року до 01 січня 2025 року.
01 серпня 2017 року ОСОБА_1 направила позивачу лист-повідомлення про небажання поновлювати договір оренди землі.
27 вересня 2017 року ФГ «Степ» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення щодо поновлення договору оренди землі від 21 січня 2008 року та проект додаткової угоди.
04 січня 2018 року відповідач вдруге направила ФГ «Степ» повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі без зазначення конкретних та чітких підстав.
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
 
Правові підстави поновлення договору оренди землі визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.
 
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). 
 
Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. 
 
При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
 
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
 
Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Вирішуючи спір між сторонами справи, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що зважаючи на недосягнення домовленості між орендодавцем та орендарем щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припинилося.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису від 20 травня 2015 року щодо спірної земельної ділянки, та визнаючи укладеною між позивачем на ОСОБА_1 додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 21 січня 2008 року, апеляційний суд не врахував, що відповідно до частин першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» умови договору оренди землі можуть бути змінені лише за згодою сторін, а у разі недосягнення такої домовленості щодо істотних умов, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
 
Договір оренди землі може вважатися поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором оренди землі також за наявності умов, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», зокрема: відсутності після закінчення строку договору письмового повідомлення орендодавцем орендаря про відмову у поновленні договору оренди.
Крім того, суд апеляційної інстанцій не звернув увагу, що до закінчення строку дії договору оренди землі від 21 січня 2008 року, а саме 01 серпня 2017 року 
ОСОБА_1 повідомила ФГ «Степ» про відсутність у неї наміру продовжувати дію зазначеного договору оренди землі. При цьому, закон зобов`язує орендодавця повідомити орендаря про бажання чи небажання продовжувати договір, а не вказувати причини такого рішення. 
 
Таким чином, за наявності наведених обставин, а також відсутності згоди орендодавця із запропонованими ФГ «Степ» новими умовами договору оренди землі, в тому числі щодо збільшення строку оренди землі з 5 років до 7 років, виплати орендної плати виключно у грошовій формі, висновки суду апеляційної інстанції про порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі на новий строк, а відтак наявність підстав для задоволення вимог 
ФГ «Степ», не ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та вимогах закону.
 
Разом з тим, відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у зв`язку з припиненням переважного права ФГ «Степ» на укладення договору оренди землі, відсутні підстави для визнання недійсним договору емфітевзису, за яким у ІП «Агро Вільд Україна» виникло право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з 01 січня 2018 року (після закінчення строку оренди земельної ділянки), оскільки права позивача у такому разі не порушуються.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України (у редакції, чинній станом на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ФГ «Степ» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.
 
Наведені ФГ «Степ» аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
 
Розподіл судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, сплачений за її подання судовий збір у розмірі 7 048,00 грн підлягає стягненню з ФГ «Степ» на користь відповідача.
 
Керуючись статтями 141, 403, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ФГ «Степ» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 16 жовтня 2018 року скасувати, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 25 червня 2018 року залишити в силі.
 
Стягнути з Фермерського господарства «Степ» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 7 048,00 грн.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	А. С. Олійник    	
 	С. О. Погрібний    	
 	В. В. Яремко