Номер провадження: 22-ц/813/3964/20 
Номер справи місцевого суду: 496/1878/19
Головуючий у першій інстанції Галич О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.
суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

                                        В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 28.11.2010 року, мотивуючи це тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 28.11.2010 року згідно якої отримав кредитну карту № НОМЕР_1 . Крім того, відповідачем підписано довідку про умови кредитування з базовою процентною ставкою 2,5% на місяць. 
Позивач вказує, що відповідач отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підписом анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. 
ОСОБА_2 у користування грошові кошти в межах кредитного ліміту відповідач умов договору не дотримується, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 17.04.2019 року становить 19 593,65 грн. та складається з наступного: 6 819,54 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 142,59 грн. – заборгованість за прострочення тіла кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 6 335,56 грн. – пеня за прострочення зобов`язання; 886,74 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована складова); 909,22 грн. – штраф (процентна складова).
У зв`язку з тим, що відповідач добровільно не сплачує заборгованість, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.11.2010 у розмірі 6 819,54 грн. та судовий збір у розмірі 1 921 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2019 року в частині незадоволених вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 142,59 грн. та про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення зобов`язання 6 335,56 грн. та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 886,74 грн., штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована складова); 909,22 грн. – штраф (процентна складова) та  ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення суду оскаржено лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 142,59 грн. та про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення зобов`язання 6 335,56 грн. та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 886,74 грн. В іншій частині про стягнення заборгованості за тілом кредиту 6 819,56 грн., рішення суду не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 4 142,59 грн., про стягнення неустойки у вигляді пені за прострочення зобов`язання 6335,56 грн. та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 886,74 грн., а також відмовляючи у стягненні штрафів 500 грн. - фіксована частина та 909,22 грн. - процентна складова, суд першої інстанції виходив з того, що:
- банк не надав належних та допустимих доказів ідентичності змісту доданих до позову Умов та Правил надання банківських послуг змісту саме тим Умовам та Правилам, про ознайомлення з якими йдеться в анкеті-заяві підписаній відповідачем і що саме на ці Умови та Правила погоджувався відповідач, підписуючи анкету-заяву, що разом є складовими частинами кредитного договору;
- штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер. 
Судова колегія виходить за наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з можливістю отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних (2,5% на місяць) на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.
До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачем 28.11.2010 року. 
Крім того, Банк надав також витяг з Тарифів обслуговування карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.
За розрахунком банку, станом на 17.04.2019 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 19 593,65 грн., яка складається з наступного: 6 819,54 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 4 142,59 грн. – заборгованість за прострочення тіла кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 6 335,56 грн. – пеня за прострочення зобов`язання; 886,74 грн. –пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – штраф (фіксована складова); 909,22 грн. – штраф (процентна складова).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 28.11.2010 року процентна ставка не зазначена.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Разом з тим, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка підписана відповідачем 28.11.2010 року вбачається посилання на базовий розмір процентної ставки 2,5% на місяць (30% на рік). А також на неустойку за порушення або прострочення виконання зобов`язання зі сплати щомісячного платежу до 25 числа місяця наступного за звітним. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.11.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Довідка про ознайомлення з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду і прикладами розрахунку плати за використання кредитних коштів будучи носієм інформації про розмір та строк щомісячних платежів, про розмір відповідальності у разі порушення термінів виконання зобов`язання, разом з тим не містить конкретизовані відомості про точний розмір використаних відповідачем кредитних коштів, точний розмір встановлення та зміни розміру кредитного ліміту, про строки кредитування (інформацію про строк дії виданих кредитних карт) і тому не може бути належним і достатнім доказом погодження сторонами умов кредитного договору, зокрема щодо неустойки.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки у вигляді пені за прострочення зобов`язання 6335,56 грн. та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 886,74 грн., штрафів 500 грн.фіксована складова; 909,22 грн. – процентна складова.
Що стосується простроченого тіла кредиту, то судова колегія звертає увагу на таке.
Відповідно до розрахунку заборгованості, який Банком додано до позову, позичальник починаючи з 01.06.2015 року до 17.04.2018 року, фактично використав кредитних коштів банку в таких об`ємах:
530+748,5+214+1696,61+776,89+510+739,98+791,56+530+647+576,31+318+374+424+530+673,28+107+420,44+374+758,22+424+318+765,16+378,33+374+530+424+762,23+174,47+530+1,57+402,68+374,6,06+107+100+7,08+57+7,19+6,21+5,16+212+6,51+5,52+107+107+6,75+20+424+20+318+318+212+6,02+20+530+1284+424+1456+12,94+1047+20+530+424+1047+35,77+20+212+212+212+1768+530+35,68+20+424+35,06+20+32,79+20+647+530+35,24+20+107+847+963,89+6760+232+212+71,71+424+1976+8,75+2496+49,31+20+212+71,64+20+433,40+71,88+20+20+75,27+72,05+20+75,47+20+81,7+20+88,5+95,52+96,38+20+97,42+20+20, а всього на загальну суму 45 962,64 грн.
Крім того станом на 01.06.2015 року за відповідачем рахувалася заборгованість за кредитом 794 грн. 24 коп.
Таким чином загальна сума використаних коштів разом з вхідною заборгованістю складає 46 756 грн.88 коп.
За цей же час відповідач виплатив взагалі 41 377 грн. 43 коп., (40 928,13 грн. + 449,30 грн.)
Крім того, відповідачем також сплачені ще 4746 грн. 60 коп. (32,35+42,21+6,82+47,98+29,43+28,74+25,9+24,02+22,48+24,48+26,59+251,99+142,29+142,55+133,57+137,4+10,68+503,62+301,99+285,18+297,7+286,91+597,16+653,42+691,48), які банком спрямовано на погашення процентів за рахунок кредиту. 
Тобто різниця між використаними позичальником кредитними коштами та фактично виплаченими на погашення кредиту без урахування процентів становить 5 379 грн. 45 коп., що повністю поглинається сумою заборгованості за кредитом, яка стягнута районним судом у розмірі 6819 грн. 54 коп. і в цій частині не оскаржується сторонами. 
Оскільки районний суд, до правовідносин між сторонами застосував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року, який полягає у неможливості вважати додані Банком до позову Умови та Правила надання банківських послуг та неможливості вважати ці Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору у відповідності до частини першої статті 634 ЦК України (в тому числі щодо процентів нарахованих банком за ставкою передбаченою Умовами, Правилами та тарифами без застосування Банком при розрахунку облікової ставки НБУ за ст. 1048 ЦК України), судова колегія погоджується з висновокм суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь Банку простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4142 грн. 59 коп. 
Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції в цій частині не спростовують і зведені до переоцінки доказів, яким судом надано належну оцінку, і до намагання уникнути застосування до правовідносин, що склалися між сторонами, правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03.07.2019 року в частині неможливості вважати додані Банком до позову Умови та Правила надання банківських послуг про неможливість вважати його складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та неможливості з урахуванням встановлених обставин застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання).
Крім того, судова колегія звертає увагу на таке.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v.Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.
У своїй заяві до суду АТ КБ «ПриватБанк» просив розглянути справу у його відсутність, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв, зазначивши, що необхідні докази є в матеріалах справи (а.с. 55). 
Також позивач просив розглядати справу за наявними матеріалами без повідомлення сторін (а.с.57).
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції виходячи з вимог ч.3 ст. 367 ЦПК України, вважає, що подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, внаслідок чого позбавлений законної можливості прийняти, як доказ, подану апеляційному суду АТ КБ «ПриватБанк» копію виписки по рахунку позичальника, яка на думку позивача, підтверджує факт користування відповідачем кредитними коштами та інформацію про строки кредитування (строк дії кредитних карток), оскільки позивачем не зазначено обставин неможливості подання вказаної виписки по рахунку та інформації про строк дії кредитних карток до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Такі самі висновки наведені у постанові Верїховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -                        
                                                  П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу  представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 15.05.2020 року.

               Головуючий                                                                       О.М. Таварткіладзе 
               Судді:                                                                                 А.П. Заїкін
С.О. Погорєлова