КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/6022/2020             
                                     
                                          П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа №753/16231/19

11 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                        -  Борисової О.В.    
                                    -  Левенця Б.Б.
при секретарі             -  Масловській К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Заставенко М.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди, -
в с т а н о в и в:
 
12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди.
Позовні вимоги мотивував тим, що станом на 01 січня 1992 року у Мінському відділенні Ощадного банку СРСР у м. Києві на його рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 зберігалися грошові кошти у розмірі 11 405,94 крб. 
12 квітня 2019 року він звернувся до ПАТ "Державний ощадний банк України" із заявою про повернення грошових коштів по вказаним вкладам, виходячи із їх реальної вартості, яка станом на 01 квітня 2019 року становила 182 799,81 грн. 
Листом від 07 травня 2019 року ПАТ "Державний ощадний банк України" повідомив його, що Кабінет Міністрів України щорічно встановлює порядок здійснення компенсаційних виплат по знецінених грошових заощадженнях у межах коштів, які передбачені в Державному бюджеті України на відповідний рік. Протягом 2013-2018 років і станом на поточний час Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, яка регулює питання виплат компенсацій знецінених грошових заощаджень і кошти з Державного бюджету України до Ощадбанку не надходили. Одночасно повідомив, що по рахункам № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 були відкриті компенсаційні рахунки № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 та нарахована компенсація у розмірі 10 610,25 грн. та 7 020,30 грн. відповідно у співвідношенні 1,05 грн. до 1,0 крб. При цьому кошти на рахунку № НОМЕР_2 у розмірі 2200 руб. з невідомих причин зникли. 
24 травня 2019 року він знову звернувся до ПАТ "Державний ощадний банк України" та до Кабінету Міністрів України з проханням повернути йому грошові кошти, що знаходяться на компенсаційних рахунках, виходячи з їх реальної вартості, яка станом на 01 травня 2019 року становила 226 976,36 грн. 
ПАТ "Державний ощадний банк України" листом від 29.05.2019 року повідомив його, що у межах компенсації по суті порушеного питання надана відповідь у листі від 07.05.2019 року, а секретаріат Кабінету Міністрів України сповістив, що лист надіслано до Міністерства фінансів України для розгляду та надання відповіді. Листом від 21.06.2019 року Міністерство фінансів України повідомило його, що компенсація втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться за рахунок коштів Державного бюджету і що видатки на заходи поступової компенсації Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" не передбачено. 
Враховуючи те, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України як виконавчого органу державної влади у відповідності до ст. 6 Конституції України не виконала своїх зобов`язань перед ним, чим були порушені його конституційні права та завдана матеріальна шкода, просив суд відшкодувати за рахунок держави заподіяну йому матеріальну шкоду яка дорівнює реальній вартості заощаджень в розмірі 226 098,32 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року в задоволенні  позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи  доводи скарги, посилався на те  що, починаючи з 2013 року і по сьогоднішній день, тобто на протязі більше семи років Кабінетом Міністрів України не було прийнято жодної постанови щодо компенсації втрат громадян України від знецінення їх заощаджень.
В оскаржуваному рішенні, судом першої інстанції вірно встановлено, що протягом 2013-2019 років Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, що регулює вказане питання, що свідчить про те, що районний суд підтвердив факт бездіяльності Кабінету Міністрів України на протязі семи років щодо здійснення компенсації втрат грошових заощаджень громадян України. Разом з тим, наводячи в оскаржуваному рішення факти бездіяльності відповідача, суд зробив необґрунтований висновок про безпідставність його позовних вимог з посиланням на те, що не встановлено порушення відповідачем  його прав та спричинення  йому  діями чи бездіяльністю органу державної влади матеріальної шкоди.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвокат Бершадська Ірина Миколаївна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться виключно в грошовій формі в межах, передбачених для цього Державним бюджетом України, і перерахованих з нього грошових сум, відповідно до встановленої поетапності та черговості їх повернення. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам АТ «Ощадбанк» визначається Кабінетом Міністрів України. Протягом 2013-2019 років Державний бюджет України не передбачав видатки на заходи щодо поступової компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. Відповідно, Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, що регулюють питання виплати  громадянам компенсації знецінених грошових заощаджень і кошти з Державного бюджету України до АТ «Ощадбанк» для проведення компенсації грошових заощаджень не перераховувались.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Кабінету Міністрів України Лазаріді Олена Андріївна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що протягом 2013-2019 років Державний бюджет України не передбачав видатки на заходи щодо поступової компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. З огляду на це, Кабінетом Міністрів України не приймалися постанови, які б регулювали питання виплати компенсації знецінених грошових заощаджень з Державного бюджету України. Звертає увагу на те, що в рішенні Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13рп/2001 встановлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13,14,64 Конституції України.
У судовому засідання позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.
Представник третьої особи Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвокат Бершадська Ірина Миколаївна в судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник  відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України та представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання  не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому  колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення  учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, щопозивач ОСОБА_1 мав заощадження в установах Ощадного банку СРСР, що підтверджується копіями ощадних книжок за рахунками № НОМЕР_1 на суму 6200 крб., № НОМЕР_2 на суму 2200 крб., № НОМЕР_3 на суму 3005,94 крб. (а. с. 6,7,8).
12 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк»  із заявою, в якій просив повернути йому грошові кошти по вкладах у сумі 182 788,81 грн. станом на 01 квітня 2019 року. Вказував, що станом на 01 січня 1992 року залишок коштів на його вкладах у філії №8142/0441 Мінського відділення Ощадбанку банку СРСР у м. Києві становив 11 405,94 крб. 21 листопада 1996 року був прийнятий Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», яким визначено, що заощадження громадян відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 01 жовтня 1996 року. Отже, станом на 01 жовтня 1996 року сума його заощаджень становила 11976,24 грн. (11405,94*1,05). У подальшому, для відновлення реальної вартості заощаджень застосовується індекс зростання споживчих цін (індекс інфляції) з урахуванням якого, станом на 01 квітня 2019 року реальна вартість його заощаджень по вкладах колишнього Ощадбанку СРСР становить 182 788,81 грн. (а.с.11-12)
Листом від 07.05.2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» повідомило ОСОБА_1 про те, що у територіально відокремленому без балансовому відділенні №10026/0148 філії Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» на його ім`я були відкриті рахунки № НОМЕР_3 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 . Під час грошової реформи у вересні 1996 року вся готівка, а також залишки вкладів з нарахованими відсотками на рахунках вкладників, незалежно від того, вносилися вони рублями чи українськими карбованцями, перераховані у співвідношенні 100000 карбованців заощаджень - 1 гривня, після чого залишки на рахунках зменшилися у 100 000 разів і стали складати незначні суми. З метою визначення бажання вкладників щодо подальшого обслуговування давно відкритих рахунків, уточнення даних про вкладників та з метою актуалізації документів по цих рахунках, в установах Ощадбанку з 01.09.2013 року було розміщено оголошення щодо відновлення до 01 листопада 2013 року суми на рахунку до розміру 10 грн. Оскільки по зазначених вище рахунках, залишки коштів склали менше 10 грн. і позивач не звернувся до установи банку у строк, зазначений в оголошенні банку, тому згідно з вимогами ст.1075 ЦК України їх було закрито. Також проінформовано, що на виконання Закону України від 21 листопада 1996 року №537/96-ВР «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» по рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 була нарахована компенсація у співвідношенні 1,05 грн. до 1 крб. заощаджень. На зазначені рахунки були відкриті компенсаційні рахунки № НОМЕР_4 на суму 10 610,25 грн. та НОМЕР_5 на суму 7020,30 грн. Звернуто увагу на те, що протягом 2013-2018 років і станом на поточний час Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, яка регулює питання виплат компенсації знецінених грошових заощаджень і кошти з Державного бюджету України до Ощадбанку не надходили. (а.с.13-14)
24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк»  та Кабінету Міністрів України із заявою, в якій просив повернути грошові кошти по його вкладах у сумі 226 976,36 грн. станом на 01 квітня 2019 року. Посилався на те, що по рахунках № НОМЕР_3 та № НОМЕР_1 були відкриті компенсаційні рахунки на суму 10 610,25 грн. та 7 020,30 грн. Таким чином зобов`язання держави перед ним станом на 02 жовтня 1996 року становили 17 630,55 грн. З урахуванням індексу інфляції, станом на 01 квітня 2019 року реальна вартість його заощаджень по вкладах колишнього Ощадбанку СРСР становить 226 976,36 грн. (а.с.15-16)
Листом від 29.05.2019 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк» повідомило ОСОБА_1 про те, що у межах компетенції банку по суті порушеного питання йому  надана відповідь у листі від 07.05.2019 року. (а.с.17)
Лист, адресований Кабінету Міністрів України, був надісланий  Міністерству фінансів України 28 травня 2019 року для розгляду та надання відповіді. (а.с.18)
 21.06.2019 року  Міністерство фінансів України  направило на адресу позивача  лист, в яком повідомило, що з огляду на те, що соціально-економічний розвиток України відбуватиметься в умовах збереження певних викликів та ризиків, Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» видатків на заходи щодо поступової компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, не передбачено. (а.с.19)
Звертаючись до суду з  позовомдо Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування матеріальної шкоди, ОСОБА_1    посилався на те, щоДержава Україна в особі Кабінету Міністрів України, як виконавчого органу державної влади, у відповідності до ст. 6 Конституції України, не виконала своїх зобов`язань перед ним, чим були порушені його конституційні права та завдана матеріальна шкода. Просив суд відшкодувати за рахунок держави заподіяну йому матеріальну шкоду яка дорівнює реальній вартості  його заощаджень в розмірі 226 098,32 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування матеріальної шкоди,  суд першої інстанції посилався на недоведеність, безпідставність позовних вимог та не встановлення порушень прав позивача та заподіяння йому матеріальної шкоди  діями чи бездіяльністю  органу державної влади.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідають вимогах  процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.
Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян, гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.
Статтею 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка.
Статтею 6 вказаного вище Закону передбачено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.
Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.
Отже, повернення заощаджень громадян врегульовано зазначеним законом і не може бути здійснено в іншому порядку.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що можливість прямого повернення державного боргу визначена Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», залежить від стану розвитку економіки України, обсягу внутрішнього валового продукту, спроможності Державного бюджету України, інших фінансових та економічних показників, а тому за відсутності коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, Кабінет Міністрів України не може визначати порядок проведення компенсації, перелік груп вкладників, що мають право на отримання таких виплат, а також їх обсяг.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 жовтня  2001 року №1-23/2001 (справа про заощадження громадян), положення статті 7 Закону, заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям  Конституції України.
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України № 13-рп/2001 від 10 жовтня 2001 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлено, що право власності може бути обмежено. Тобто, в даному випадку мова йде про те, що право власності має охоронятися державою, проте держава вправі встановлювати деякі обмеження щодо можливості власника вільно розпоряджатись своїм майном з метою контролю за користуванням даним майном із врахуванням загальносуспільних інтересів. Отже, держава має право «вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».
Із роз`яснення Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» судами встановлено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. 
Таким чином, Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення, визначеного співвідношення між групами вкладників.
Те, що грошові кошти, які підлягають виплаті згідно з Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визнаються боргом та повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України».
Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: постанови від 08 червня 1998 року № 825, від 17 травня 2000 року № 817, від 26 березня 2001 року № 275, від 05 квітня 2002 року № 471, від 26 березня 2003 року №382, від 11 березня 2004 року № 306,  від 30 травня 2005 року № 409, від 03 серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року № 366, від 09 січня 2008 року № 1, від 20 травня 2009 року № 481,  від 23 квітня 2012 року № 346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» виплата компенсації в 2012 році передбачалась вкладникам, відомості про яких станом на 01 січня 2012 року внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та які не отримали протягом 2008 року компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень у межах залишку проіндексованого вкладу, але не більше ніж 1000,00 гривень на одного вкладника.
Компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, могли бути виплачені за умови, якщо такі виплати передбачені (визначені) Законами України про Державний бюджет України.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»  не передбачено статті видатків на реалізацію положень Закону № 537/96-ВР для проведення компенсаційних виплат.
Установивши при розгляді справи, що ПАТ «Державний Ощадний банк України» провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, а в 2019 році  в Бюджеті статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного  висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна казначейська служба України, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про відшкодування майнової шкоди.
Суд першої інстанції вірно  зазначив в рішенні  про те, що  іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», діючим законодавством України не передбачено.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 14.02.2018 року по справі №713/708/16, від 28.05.2018 року по справі №757/138/17-ц, від 07.06.2018 року по справі №398/3100/16-ц, від 08.08.2018 року по справі №201/1158/16-ц, від 24.10.2018 року по справі 608/1624/16-ц, від 08.08.2019 року по справі №569/15550/18, від 12.12.2019 року по справі №243/7992/16-ц.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом  першої інстанції  при  прийнятті рішення у даній справі не враховано доведеності факту бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо не прийняття на протязі семи років жодної постанови про компенсацію втрат громадян України від знецінення їх заощаджень є безпідставними, оскільки суди розглядають справи не інакше, як  за зверненням фізичних та юридичних осіб, проте позивачем така позовна вимога заявлена не була. При цьому справи щодо оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень розглядаються судом в порядку адміністративного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги  правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують. 
Судом  у повному обсязі з`ясовані  дійсні обставини справи, досліджені надані сторонами докази та надана їм вірна правова оцінка.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено  15 червня 2020 року.  
Головуючий:                                          Судді: