ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1069/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №700/1127/19 Категорія: 304090000 	Бесараб Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року : м. Черкаси
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на заочне рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі – АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості –
в с т а н о в и в :
У листопаді 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № б/н від 30 березня 2011 року.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 30 березня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 6000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Своїм підписом відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. 
Зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також пряму та безумовну згоду позичальника прийняти будь-який розмір кредитного ліміту позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг. 
Банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діяли на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою.
Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору, зокрема і розміру відсоткової ставки за кредитом. 
Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в подвійному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені на банківському сайті.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надав позичальниці кредит у розмірі, встановленому договором. 
Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість 256 001, 39 грн.
Позивач у позовній заяві зазначив, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 127 207,86 грн., яка складається з наступного: 2 940,41 грн. – заборгованість за кредитом; 124 267, 45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом з 30 березня 2011 року по 28 вересня 2018 року, судові витрати.
Заочним рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30 березня 2011 року в розмірі 2940,41 грн. та 44,37 грн. - у відшкодування судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд вказав на відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому стягнув з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту.
При цьому, районний суд керувався правовою позицією Верховного Суду в постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та виходив з того, що позивач не надав підтверджень про конкретні запропоновані позичальниці Умови та Правила банківських послуг, а відтак дійшов висновку про відсутність підстав для того, щоб вважати Умови та Правила надання банківських послуг частиною укладеного між сторонами кредитного договору. 
Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду в частині відмовлених вимог щодо стягнення решти сум. Апелянт зазначає, що у підписаній відповідачкою довідці про ознайомлення із умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору SAMDN50000043038137 узгоджено під підпис позичальниці умови кредитування, в тому числі і розмір процентів (3% на місяць – базова ставка), а судом першої інстанції вказана обставина була проігнорована, внаслідок чого не встановлені дійсні права та обов`язки сторін, які випливають з кредитного договору.
Відповідачка не заперечувала проти вимог банку та не надала відповідні докази на спростування доводів банку про наявність у неї порушеного грошового зобов`язання перед банком. Дії позичальниці з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
Також банк звертає увагу на обов`язок суду у разі незгоди із розрахунком заборгованості, що надається банком, надати власний розрахунок із зазначенням правових посилань на його спростування.
Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Судові витрати просить стягнути з відповідачки.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 30 березня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву. (а.с. 8)
Зі змісту зазначеного документу вбачається, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
В цей же день, разом з анкетою-заявою 30 березня 2011 року позичальниця підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору SAMDN50000043038137. (а.с. 9) У вказаній довідці, серед інших умов, зазначений тип картки, тип кредитної лінії та базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3% на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Таким чином, відповідачка погодилася у письмовому вигляді з умовами кредитування, визначеними у довідці.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Таким чином, 30 березня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви, а довідка про умови кредитування, є частиною договору, оскільки саме її змістом встановлений ряд умов, необхідних для кредитного договору.
При цьому, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про неврахування як допустимого доказу Витягу з Тарифів та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.
Крім того, в даному випадку також неможливо застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року ( справа № 342/180/17), яка в свою чергу узгоджується з постановою ВСУ від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), і на яку посилається районний суд під час ухвалення оскаржуваного рішення. 
Таким чином, доводи апелянта про те, що відсутність підпису позичальника на цих Умовах та Правилах не свідчить про факт не ознайомлення з ними та не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами саме на таки умовах, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 30 березня 2011 року, яка особисто підписана відповідачкою, сторонами визначена тип картки, тип кредитної лінії, а також базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3 % на місяць. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами, обгрунтовуючи розмір нарахованих відсотків Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами.
Натомість суд першої інстанції, задовольняючи частково вимоги банку щодо стягнення тіла кредиту, надав неправильну оцінку доказам у справі, зокрема, не взяв до уваги, що відсоткову ставку сторони кредитного договору погодили у вищевказаній довідці про умови кредитування, а тому дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом.
Позивач, на підтвердження заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» надав розрахунок, згідно якого станом на 30 вересня 2019 року відповідачка має заборгованість у сумі 256 001 грн., що складається з наступного: 2 940, 41 грн. – заборгованість за кредитом та 250 492,95 грн. – заборгованість за процентами, 2 568,03- заборгованість за комісією. (а.с. 5-7)
Однак, позивач просив стягнути 127 207, 86 грн. У вказану заборгованість банком включено 2 940, 41 грн. – заборгованість за кредитом та 124 267, 45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 30 березня 2011 року по 28 вересня 2018 року.
Визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 124 267, 45 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді, а саме базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці становить 3 % на місяць (36 % річних), проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі, а саме: 3,6 % (43, 2 річних).
Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за процентами підлягають частковому задоволенню виходячи з процентної ставки 3 % на місяць. 
Доводи апеляційної скарги про правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки до 43,20% річних, які банк обґрунтовує посиланням на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на мінливий характер цих Умов та Правил, їх не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.
Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування процентів за кредитним договором.
Посилання банку на те, що відповідачка частково погашала кредит, активно користувалась наданими коштами, не можуть бути підтвердженням наявності підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами в розмірі, що перевищує 36% на рік. 
До того ж, в розрахунку заборгованості банк нарахував відсотки за підвищеними ставками лише з 01 квітня 2015 року в розмірі 43,20%. З наданого розрахунку вбачається, що після 01 квітня 2015 тіло кредиту не змінювалось, відповідачка кредитними коштами не користувалась, жодних операцій не проводила.
Отже, дії банку щодо підвищення з 01 квітня 2015 року процентної ставки до 43,20% річних є неправомірними, оскільки це виходить за межі узгодженого сторонами договору розміру процентів за користування грошовими коштами.
Тому, виходячи з того, що банк погодив із позичальником відсоткову ставку в розмірі 36% на рік, колегія суддів вважає за доцільне перерахувати нараховані банком відсотки з 01 квітня 2015 року по 28 вересня 2019 року саме за ставкою 36%.
Так, відповідно до наданого банком розрахунку, кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 01 квітня 2015 року по 28 вересня 2019 року становить 1 276 днів.
Заборгованість за тілом кредиту станом на 01 квітня 2015 року (день підвищення відсоткової ставки) складала 2 940,41 грн.
Отже розмір заборгованості за процентами за вказаний період складає 3 751, 96 грн., виходячи з такого розрахунку: 2 940,41 грн. х 36% : 360 х 1 276 днів. 
Таким чином, за період з 30 березня 2011 року по 28 вересня 2018 року загальна заборгованість за процентами за користування кредитом становить 7 340, 33 грн. = 3 751,96 грн. + 3 588,37 грн., де 3 588, 37 грн. - сума процентів, нарахованих банком за період з 30 березня 2011 року по 31 березня 2015 року (до неправомірного підвищення процентної ставки).
Такі висновки апеляційного суду зроблені з урахуванням позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 18 вересня 2019 року у справі №242/2543/16. 
Таким чином, за наслідком апеляційного перегляду колегія суддів встановила, що між сторонами була узгоджена відсоткова ставка за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік. На вказане суд першої інстанції не звернув уваги, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині відмови у стягненні процентів. Тому, в цій частині рішення слід скасувати з ухваленням нового про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 7 340, 33 грн.
В решті рішення суду першої інстанції є цілком правомірним і скасуванню або зміні не підлягає.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов фактично задоволено на суму 10 280, 74 грн. = 2 940, 41 грн. + 7 340, 33 грн., тобто на 8 % від заявленої ціни (127 207,86 грн.).
Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (1 921 грн.) та з апеляційною скаргою (2 881, 5 грн.), всього на суму 4 802,50 грн. 
Тому з відповідачки слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 4435,88 х 13,01% = 384,20 грн. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 31 березня 2020 року скасувати в частині відмови у стягненні відсотків за користування кредитом та в частині розподілу судових витрат.
В цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 7 340, 33 грн.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 384, 20 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді