Постанова
Іменем України
 
25 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 201/7184/18
провадження № 61-16048св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на протязі 2005-2009 років між сторонами були укладені кредитні договори від 26 липня 2005 року №SADN03000003276989, від 17 вересня 2008 року № КТ 346Д, від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085. З моменту встановленого кожним із договорів строку повернення кредитних коштів до цього часу минуло майже вісім років. Але згідно інформації, розміщеної в мережі інтернет на сайті Українського бюро кредитних історій (ubki.ua), у позивача наявні не припинені зобов`язання перед відповідачем. Позивач листом від 05 квітня 2018 року звернувся до відповідача з вимогами визнати сплив пропуску позовної давності та застосувати за кредитними договорами позовну давність і здійснити списання заборгованості. Але відповідач не визнав цього та залишив таку заяву без задоволення. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив застосувати строк позовної давності за кредитними договорами від 26 липня 2005 року №SADN03000003276989, від 17 вересня 2008 року №КТ 346Д, від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085 та визнати припиненими правовідношення за вказаними договорами (а.с.3-4, 8-10).
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 19 грудня 2018 року про виправлення описки, позов задоволено, вирішено застосувати строк позовної давності за кредитними договорами №SADN03000003276989 від 26 липня 2005 року, №КТ 346Д від 17 вересня 2008 року, №DNHPBL00000085 від 16 лютого 2009 року, укладеними між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнано припиненими правовідношення за вказаними кредитними договорами; стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 1 409,60 грн. (а.с. 46-49, 78).
Рішення мотивовано тим, що законом встановлено строк протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а в даному випадку це є строком в межах якого відповідач мав звернутися до суду з вимогою до позивача про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Станом на 31 грудня 2011 року заборгованість позивачем погашена не була, тому у банка виникло право вимоги до позивача щодо повернення боргу, процентів та кредиту вцілому. Позивач 05 квітня 2018 року звернувся до відповідача з листом в якому намагався переконати відповідача визнати сплив строку позовної давності та застосувати за вказаними кредитними договорами, але відповідач не визнав цього та залишив таку заяву без задоволення.
Факт пропуску банком строку позовної давності підтверджується також і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, це рішення стосується і спірного договору, рішення набрало законної сили і вказані обставини не підлягають доказуванню знову відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про захист прав споживачів та визнання правовідносин за договором кредиту припиненими в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове про відмову в задоволенні позову.
Рішення суду мотивовано тим, що відсутні правові підстави для припинення правовідносин за кредитними договорами у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки відповідний позов кредитором до суду у даній справі не пред`явлений.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить змінити вказане судове рішення шляхом виключення з мотивувальної частини постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року абзацу про те, що: «позивачем надано суду копію листа відповідача від 14.12.2011 року за №10.3.4.6/1-4183, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 перед ПриватБанком по кредитному договору від 16 лютого 2009 року №DNHPBL00000085 погашена у повному обсязі; копію листа відповідача від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1687, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 перед ПриватБанком по кредитному договору від 17 вересня 2008 року №КТ 346Д погашена у повному обсязі; копію листа відповідача від 24.11.2011 року за №10.3.8.2/3-1283, відповідно до якого заборгованість ОСОБА_1 перед ПриватБанком по кредитному договору від 26 липня 2005 року №SADN03000003276989 погашена у повному обсязі. Зазначені листи мають дату, реєстраційний номер, підписані керівником відділення банку «Будинок Губернатора» та містять відбиток печатки вказаного відділення відповідача; являються письмовими доказами, що підтверджують факт відсутності заборгованості позивача за вказаними вище договорами.», в інших частинах оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В.
10 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 18 березня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.,Є судді: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю., Калараш А. А., Штелик С. П.
 
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд дослідив докази, які не були подані до суду першої інстанції та на які жодна із сторін по справі не посилалася ані в апеляційній скарзі, ані у відзиві на неї.
Апеляційний суд не застосував положення частини другої статті 83 ЦПК України відповідно до якої позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, що позивачем зроблено не було.
Довідки про начебто повне погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами прийняті, долучені до матеріалів справи та досліджені апеляційним судом безпідставно, оскільки позивачем взагалі не подавалися до суду першої інстанції і взагалі не стосуються предмету та підстав позову по цій справі.
Зазначав, що довідки про начебто погашення боргу видані ще у 2011 році, а позовну заяву про захист прав споживача, визнання правовідносин за договором кредиту припиненими позивачем подано у 2018 році, з посиланнями у позові про пропуск банком строку позовної давності. При цьому строки позовної давності застосовуються до дійсної, непогашеної заборгованості, тоді як позивач вже в апеляційному суді посилається на відсутність боргу.
Пропуск строку позовної давності та відсутність заборгованості є різними та окремими підставами для відмови кредитору у позові, отже підстави позову позивача і висновки суду є взаємовиключними та суперечать один одному.
Обсяг предмету доказування обмежується лише підставами і обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін. При цьому обставини, які не мають значення для вирішення справи по суті, не підлягають доказуванню сторонами та встановленню судом.
Апеляційний суд безпідставно прийняв неналежні докази, які не містили суттєвої та істотної інформацію щодо предмета доказування у цій справі, оскільки позивач доводив пропуск кредитором строку позовної давності, а не погашення боргу позичальником. Позивач не обґрунтував належність таких доказів для підтвердження своїх позовних вимог, знову ж таки пропуск строку позовної давності. А тому апеляційний суд свідомо порушив процесуальні норми та взяв до розгляду надані нові докази, які взагалі не стосувалися предмета і підстав позову та доказування.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом було встановлено, що 26 липня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (АТ КБ «Приватбанк»), та ОСОБА_1 був укладений договір №SAMDN03000003276989 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого банк відкриває клієнту картковий рахунок та випускає клієнту платіжну карту - VISA INFINITE з кредитним лімітом 50 000,00 доларів США на умовах, визначених договором (а.с. 12).
Згідно змісту зазначеного вище договору, зокрема, вид карти - особиста міжнародна, строк дії карти - два роки, валюта - USD, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, базова кредитна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору - 1,0 % в місяць із розрахунку 360 днів на рік.
17 вересня 2008 року між відповідачем та ОСОБА_1 був укладений договір №КТ-346Д, відповідно до якого банк відкриває позивачу поновлювальну кредитну лінію з лімітом 250 000,00 дол. США строком повернення до 17 вересня 2009 року (а.с. 13-16).
Крім того, між сторонами 16 лютого 2009 року було укладено кредитний договір №DNHPBL00000085, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 16 лютого 2009 року по 15 лютого 2010 року у вигляді строкового кредиту шляхом видачі готівки через касу у розмірі 1 113 950,00 дол. США на цільові потреби зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 17-18).
Позивач листом від 05 квітня 2018 року звернувся до відповідача з листом в якому вимагав від відповідача визнати сплив пропуску позовної давності та застосувати за вказаними кредитними договорами від 26 липня 2005 року, від 17 вересня 2008 року і від 16 лютого 2009 року позовну давність та здійснити списання решти заборгованості, але відповідач не визнав цього та залишив таку заяву без задоволення.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для припинення правовідносин за кредитними договорами у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки відповідний позов кредитором до суду у даній справі не пред`явлений.
Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим.
Однак, у касаційній скарзі відповідач зазначав, що суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв неналежні докази, які не містили суттєвої та істотної інформації щодо предмета доказування у даній справі, оскільки позивач доводив пропуск кредитором строку позовної давності, а не погашення боргу позичальником, у зв`язку з цим просив виключити з мотивувальної частини постанови посилання апеляційного суду на листи банку про відсутність заборгованості за кредитними договорами.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів і не може вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні суду апеляційної інстанції, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
                                                                                                                      С. Ю. Мартєв  
 
                                                                                                                      Є. В. Петров  
 
                                                                                                                      С. П. Штелик