П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/966/20	

Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
      Дата і місце ухвалення: 15.04.2020р., м.Миколаїв

        П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
        Головуючого – судді :  Бойка А.В.,
                                         суддів:  Федусика А.Г.,
                                                          Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства освіти і науки України щодо повідомлення позивачу мотивів відмови повідомити нормативно-правовий акт, відповідно до якого ОСОБА_3 може видаватися дублікат документа  про вищу освіту, який не встановлений чинним законодавством на час його видачі і не був встановлений чинним законодавством на час навчання позивача;
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України повідомити ОСОБА_3 мотиви відмови повідомити нормативно-правовий акт, відповідно до якого може йому видаватися дублікат документа про вищу освіту, який не встановлений чинним законодавством на час його видачі і не був встановлений чинним законодавством на час навчання позивача.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 24.04.2020 ОСОБА_4 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на не правильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до не правильного вирішення справи.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції застосовано положення ст.8 Закону України «Про звернення громадян», які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відповідач жодного разу не повідомляв позивачу нормативно-правовий акт, відповідно до якого ОСОБА_3 може видаватися дублікат документа  про вищу освіту, який не встановлений чинним законодавством на час його видачі і не був встановлений чинним законодавством на час навчання позивача. Таким чином, Міністерством освіти і науки України фактично відмовлено позивачу у наданні запитуваної ним інформації без зазначення мотивів такої відмови. 
Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано при вирішенні спору положень ст.15 Закону України «Про звернення громадян», згідно якої у разі відмови у задоволенні вимоги (прохання) особа, яка уповноважена на розгляд звернення, зобов`язана повідомити мотиви такої відмови з посиланням на законодавство, яким вона керується.
У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року та прийняття нової постанови – про задоволення позову.
Міністерство освіти і науки України подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.10.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Міністерства освіти і науки України із зверненням, в якому зазначив, що у 1981 році він закінчив Миколаївський державний педагогічний інститут імені В.Г.Бєлінського і отримав диплом, який повернув до Інституту через наявність у ньому помилок. Миколаївський національний університет ім. В.О. Сухомлинського, який є правонаступником Інституту, не може видати йому дублікат диплома. Університет пропонує позивачу отримати  дублікат диплома спеціаліста і відмовляє у видачі дубліката диплома молодшого бакалавра, диплома бакалавра і диплома магістра. Тобто, Університет відмовляє у видачі  дубліката будь-якого документа про освіту встановленого чинним законодавством. При цьому, Університет видає дублікат диплома спеціаліста, який не встановлений чинним законодавством  на час навчання позивача. 
У зв`язку з цим, у своєму зверненні до Міністерства освіти і науки України ОСОБА_2 просив повідомити нормативно-правовий акт, відповідно до якого ОСОБА_3 може видаватися дублікат документа  про вищу освіту, який не встановлений чинним законодавством на час його видачі і не був встановлений чинним законодавством на час його навчання.
Про результати розгляду звернення від 01.10.2019 року Міністерство освіти і науки України повідомило позивача листом від 30.10.2019 року, в якому, серед іншого, зазначило, що видача Університетом ОСОБА_5 дубліката диплома за формою (зразком) диплома спеціаліста є правомірною. Роз`яснено, що наразі відсутні нормативно-правові акти, що встановлюють еквівалентність документів про здобуття вищої освіти виданих до 1991 року  освітньо-кваліфікаційним (освітнім) рівням вищої освіти (бакалавр, спеціаліст, магістр).  Водночас, відповідно до пункту 7 розділу І «Вища освіта» додатку №4 до Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993р. №102, інститути народної освіти з 4-річним строком навчання віднесено до закладів вищої освіти, що надавали вищу освіту. Додатком 6 до наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005р. №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» передбачено, що фахівцям, які мають освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста або магістра (до введення в дію Закону України «Про освіту» - вищу освіту), ставка заробітної плати встановлюється на рівні 11 тарифного розряду.
Зважаючи на викладене, а також враховуючи визначення понять «спеціаліст», «магістр» у Положенні про освітньо-кваліфікаційні рівні (ступеневу освіту), затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1998 р. №65 (зі змінами), Законі України «Про вищу освіту» від 17.01.2002р. №2984-ПІ (зі змінами), поняття «магістр» Законі України «Про вищу освіту» від 1 липня 2014 року № 1556-VII, вища освіта, здобута в педагогічному інституті до введення в дію Закону України «Про освіту» 1991 року, фактично відповідає вищій освіті освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста.
У зв`язку з цим, а також враховуючи відсутність затвердженої нормативно-правовими актами форми документа про вищу освіту без зазначення освітнього ступеня (освітньо-кваліфікаційного рівня), Міністерство зазначило, що наразі, особам, які здобули вищу освіту до 1991 року в педагогічних інститутах з 4-річним терміном навчання видаються дублікати дипломів за формою (зразком) диплома спеціаліста.
Також, у листі від 30.10.2019 року №1/11-9517 відповідачем зазначено, що Міністерством освіти і науки України у червні цього року ОСОБА_5 вже надавалося роз`яснення щодо того, чому особі, яка навчалася у закладі вищої освіти до 1991 року видається дублікат диплома спеціаліста (лист директора вищої освіти і освіти дорослих від 19.06.2019 року №3.43/87-19).
При зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_6 посилається на те, що Міністерство освіти і науки України фактично не надало відповіді на його звернення та не зазначило мотивів такої відмови, чим порушило його право на отримання відповіді на звернення, передбачене Законом України «Про звернення громадян». 
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_7 та відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до  ст.40 Конституції України  держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію»  передбачено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Відповідно до  ст.1 Закону України «Про звернення громадян»  громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно ч.3 ст.3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Питання розгляду заяв (клопотань) врегульовано ст.15 Закону, відповідно до якої, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
За загальним правилом, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання (ст. 20 Закону)
Таким чином, обов`язковими умовами розгляду заяв (клопотань) є: 1) перевірка викладених фактів; 2) прийняття рішення про задоволення заяви (клопотання) чи її відмову; 3) у разі прийняття рішення про задоволення заяви (клопотання) забезпечити його виконання; 4) повідомити заявника про наслідки розгляду; 5) у разі прийняття рішення про відмову заяви (клопотання) повідомити заявнику мотиві такого рішення з посиланням на Закон; 6) у разі прийняття рішення про відмову заяви (клопотання) роз`яснити заявнику порядок оскарження прийнятого рішення.
Матеріалами справи підтверджено, що у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк Міністерство освіти і науки України розглянуло звернення ОСОБА_7 від 01.10.2019 року ІЛ-9742440 та надіслано на його адресу лист від 30.10.2019 року, яким позивача повідомлено про результати такого розгляду. 
Зокрема, у вказаному листі відповідач чітко зазначив, що наразі відсутні нормативно-правові акти, що встановлюють еквівалентність документів про здобуття вищої освіти виданих до 1991 року  освітньо-кваліфікаційним (освітнім) рівням вищої освіти (бакалавр, спеціаліст, магістр). При цьому, у листі Міністерство освіти і науки України здійснило посилання на нормативно-правові акти, на підставі яких відповідач дійшов висновку, що вища освіта, здобута в педагогічному інституті до введення в дію Закону України «Про освіту» 1991 року, фактично відповідає вищій освіті освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста.
Бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є саме пасивна поведінка відповідного суб`єкта, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та (або) іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у спірних правовідносинах щодо розгляду заяви ОСОБА_7 від 01.10.2019 року ІЛ-9742440  протиправної бездіяльності Міністерства освіти і науки України, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідачем розглянуто заяву позивача та про результати розгляду повідомлено його у встановленому порядку.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2020 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя 	 	Бойко А.В.	
Судді	    	Федусик А.Г.   Шевчук О.А.