ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року	Львів	Справа № 803/2144/14 пров. № А/857/3846/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Бруновської Н.В., Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання     Мельничук Б.Б.,
представника позивача                                Максимчука Ю.В.,
представника відповідача                            Дубинюка О.М.,
розглянувши в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 10 лютого 2020 року у справі № 803/2144/14 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Денисюк Р.С. в м. Луцьку Волинської області 10.02.2020 року згідно з протоколом судового засідання о 15:22 год., повний текст судового рішення 20.02.2020), -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» (далі – ТзОВ «Агротехніка», позивач) звернулося з адміністративним позовом до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі – також відповідач, податковий орган, контролюючий орган, Луцька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.09.2014 року № 0008732201, визнання частково протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.09.2014 року № 0008742201 в частині визначення податкових зобов`язань з ПДВ на суму 729175,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 364587,50 грн.
Справа розглядалася судами неодноразово.
В ході останнього розгляду ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2019 допущено заміну первісного відповідача Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Волинській області.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 08.09.2014 року № 0008732201.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 08.09.2014 року № 0008742201 в частині визначення податкових зобов`язань з ПДВ на суму 729175,00 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 364587,50 грн.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 10 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
У доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не дано належної оцінки доводам податкового органу та наданим ним доказам щодо відсутності реального характеру господарських операцій позивача та ТзОВ «Трейд-Агро-Буд», не враховані висновки Верховного Суду, викладені в постанові, якою скасовувалися попередні рішення у справі, що розглядається. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не вірно оцінив висновки контролюючого органу щодо завищення ТзОВ «Агротехніка» податкового кредиту по операціях з продажу зернових (кукурудзи, пшениці) внаслідок включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість, нарахованого на транспортно-експедиційні послуги при експорті зернових, які надавалися ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» та ТзОВ «Перша логістична компанія», та щодо завищення податкового кредиту через повторне включення до складу податкового кредиту ПДB по податкових накладних, виписаних ТзОВ CП «Янікс».
Позивач скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача в режимі відеоконференції підтримав апеляційну скаргу, просив таку задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник позивача в судовому засіданні заперечив, просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 11.04.2014 по 18.07.2014 Луцькою ОДПІ проведена планова виїзна перевірка ТзОВ «Агротехніка» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої 25.07.2014 був складений акт № 3387/22-01/21750952 (а.с.12-83, т. 1).
 В акті перевірки зроблено висновок про порушення позивачем податкового законодавства, а саме: п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі – також ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 449428 грн., в тому числі за 2013 рік – 449428 грн.; п. 198.1, п. 198.2, п. 198.4, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого завищено від`ємне значення суми різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту всього в сумі 479912 грн., в тому числі: в лютому 2013 року – 72050 грн., в березні 2013 року – 55830 грн., в квітні 2013 року – 113504 грн., в травні 2013 року – 8814 грн., в червні 2013 року - 101452 грн., в липні 2013 року – 128262 грн. та занижено податок на додану вартість, що підлягає до сплати, у загальній сумі 730638 грн., в тому числі за березень 2013 року - 72050 грн., за квітень 2013 року – 55830 грн., травень 2013 року – 123203 грн., липень 2013 року – 101452 грн., серпень 2013 року – 181346 грн., вересень 2013 року – 39675 грн., жовтень 2013 року – 23786 грн., листопад 2013 року – 54189 грн., грудень 2013 року – 79107 грн.; п. 176.1 ст. 176, п. 231.1 ст. 232 ПК України; п.п. 3.5 п. 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного Банку України від 15.12.2004 року № 637 (із змінами та доповненнями, втратило чинність, чинного на час виникнення спірних правовідносин), а саме видача окремій фізичній особі готівки за видатковим касовим ордером без вказання в ньому паспорту чи документу, що його замінює, його найменування і номер, ким і коли він виданий.
Не погодившись з висновками згаданого акта перевірки, позивач 31.07.2014 подав до Луцької ОДПІ заперечення, в якому висловив незгоду із висновками контролюючого органу. У зв`язку з цим Луцька ОДПІ призначила позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Агротехніка», яка проводилася з 08.08.2014 року по 21.08.2014 року. За результатами перевірки відповідач прийняв акт № 7190/22-01/21750952 від 29.08.2014 року (а.с. 98-141, том 1), в якому підтвердив висновки планової виїзної документальної перевірки щодо непідтвердження здійснення господарських операцій ТзОВ «Агротехніка» з ТзОВ «Трейд-Агро-Буд».
На його підставі Луцька ОДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення від 08.09.2014 року № 0008742201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 730638 грн. та накладено штрафні санкції в розмірі 365319 грн., та № 0008732201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в розмірі 449428 грн. та накладено штрафні санкції в сумі 224714 грн. (а.с. 142-143, т. 1).
Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. 
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
ТзОВ «Агротехніка» мало правовідносини із ТзОВ «Трейд-Агро-Буд». Між зазначеними контрагентами 18.03.2013 було укладено договір поставки ВП 2-2 № 62 (а.с. 150-153, т.1), згідно якого ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» (постачальник) зобов`язувалося поставити ТзОВ «Агротехніка» (покупець) товар, а саме макуху соняшникову, асортимент та ціна якої визначалися в специфікаціях № 1 від 18.03.2013, № 2 від 21.05.2014, № 3 від 03.07.2013, № 7 від 27.11.2013, № 9 від 31.03.2013. Пунктом 3.1 даного договору передбачено, що передача Товару Покупцеві здійснюється згідно правил «Інкотермс-2010», умови поставки кожної партії Товару узгоджуються Сторонами в специфікації. Так, специфікаціями передбачено, що передача Товару Покупцеві здійснюється на умовах СРТ (Інкотермс-2010) за адресою: Волинська область, смт. Турійськ, вул. Паралельна, 33, смт. Локачі, вул. Шевченка, 14. Крім того, сторони 01.04.2013 уклали додаткову угоду № 1 до договору поставки ВП 2-2 № 62 від 18.03.2013 (а.с. 159, том 1), згідно якої сторони вирішили внести зміни до пунктів 3.2 та 4.4. договору. У зв`язку з цим пунктом 3.2 договору передбачається, що постачальник зобов`язується надати в момент передачі Товару Покупцю належно оформлені документи: оригінал накладних на відпуск Товару; оригінал податкових накладних; оригінал товарно-транспортних накладних; інші документи, вказані у підписаній Сторонами Специфікації. Згідно пункту 4.4 договору, за вимогою Покупця, якість кожної партії Товару, що передається повинна підтверджуватися документами, вказаними у підписаній Сторонами Специфікації.
У відповідності до умов вказаного договору ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» протягом березня-грудня 2013 року поставило, а позивач, відповідно, отримав товар на загальну суму 2838494,48 грн. з ПДВ, що підтверджується податковими та видатковими накладними (а.с. 159-219, т. 1).
Оплату придбаного товару позивач здійснював згідно умов договору в безготівковому порядку, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 158-237, т. 1).
На підтвердження господарських операцій позивач надав Луцькій ОДПІ договір купівлі-продажу з специфікаціями, податкові, видаткові накладні, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні.
Фіскальний орган зазначає, що обставини, викладені в Акті перевірки, свідчать про відсутність у даного підприємства матеріально-технічної і технологічної можливості для самостійного здійснення виду діяльності у зв`язку з відсутністю основних засобів та необхідної кількості трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності та його постачальників по ланцюгу постачання.
Однак, колегія суддів зазначає, що аналіз реальності господарської діяльності здійснюється на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
При дослідженні реальності господарських операцій, судом підлягають встановленню обставини: фактичне вчинення операцій з придбання товарів, що пов`язані з рухом та зміною зобов`язань чи власного капіталу; належне оформлення платником податків відповідних первинних бухгалтерських документів; наявність у сторін правочинів матеріальних, трудових, технічних та технологічних ресурсів; фактична можливість виконання умов правочинів їх сторонами; оцінка наданих позивачем до перевірки та суду первинних документів, зокрема щодо належного їх оформлення (форма, зміст, зазначення необхідних реквізитів).
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі  826/2747/13-а.
Крім того, відповідач не заперечує факту здійснення оплати за поставлені товари та надані послуги відповідно до Договорів з вказаними контрагентами.
Також, наявність у позивача основних фондів та трудових ресурсів підтверджується довідками від 10.01.2020 № 1-4/27, від 09.01.2020 № 1-4/19-1 та копією звітності форми № 1ДФ за 2013 рік (а.с. 133-157, т. 3).
Відповідно до пункту 44.1. статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу (абзац 1 пункту 44.2 статті 44 ПК України).
Водночас, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі – Закон № 996-XIV), визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, податкові накладні, видаткові накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів, лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за умови наявності усіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені нормами чинного законодавства.
Відтак, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Статтею 1 Закону № 996-XIV встановлено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.
Частиною 1 статті 9 Закону № 996-XIV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Так, підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Таким чином, витрати для цілей визначення фінансового результату до оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Аналізуючи вищевказані норми, колегія суддів зазначає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.
Відтак, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від господарських та виробничих можливостей контрагента. Відсутність за твердженням відповідача у контрагента власних або орендованих основних засобів не свідчить про безтоварність операцій.
Щодо покликань апелянта на те, що контрагенти – постачальники товарів для ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» відсутні за місцезнаходженням, до перевірки не надали будь-яких документів, які б свідчили про здійснення господарських операцій і ведення господарської діяльності, а також те, що засновник CФГ «Нікопольське» та ТзОВ «Дойче Агро Компані» громадянин ОСОБА_1 надав працівникам податкової міліції пояснення щодо непричетності до діяльності вищевказаних підприємств та оформлення бухгалтерських документів, податкових накладних на відвантаження товарно-матеріальних цінностей від CФГ «Нікопольське», ТзОВ «Дойче Агро Компані», не встановлено фактів постачання товарів вищезазначеними постачальниками для ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» за період з 01.12.2012 по 31.12.2013 та, відповідно, не підтверджено операцій з послідуючого продажу ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» товарів, (робіт, послуг) контрагентам-покупцям, в тому числі і ТзОВ «Агротехніка» в період з 21.03.2013 по 28.12.2013 на загальну суму 2838494,48 грн., в т.ч. ПДB - 473082,41 грн, апеляційний суд зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ТзОВ «Агротехніка» не мало взаємовідносин із СВГ «Нікопольське» та ТзОВ «Дойче Агро Компані».
Крім того, відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладеним ним договорам. 
Відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.01.2018, 15.05.2018, 11.09.2018 у справах №№ 826/1398/14, 810/4391/16, 804/4787/16 відповідно.
Судом першої інстанції правомірно враховано, що жодного судового вироку чи іншого судового рішення, яким би підтверджувалися висновки податкового органу про фіктивність діяльності ТзОВ «Дойче Агро Компані» та ТзОВ «Нікопольське» суду не надано. Саме по собі пояснення будь-якої особи, дане в межах досудового розслідування чи дослідчої перевірки, не може бути тим доказом, що тягне за собою будь-які правові наслідки.
Щодо покликань відповідача на те, що розбіжності між датами виписки окремих товарно-транспортних накладних та датами виписки карток-перепусток вхідного контролю у 1-4 дні апеляційний суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).
Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що товарно-транспортні накладні складалися вантажовідправником (контрагентом позивача), а відтак окремі неточності, такі, як неспівпадіння місця складання видаткових накладних з пунктом відвантаження товару не можуть свідчити про порушення позивачем податкового законодавства та не можуть спростовувати факт придбання ним товарів, адже видаткові накладні складаються за місцем реєстрації підприємства, а товар відвантажується із місця його зберігання, яке може не співпадати з місцем реєстрації.
До того ж, транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу чи поставки. Як вбачається з договору постачання, постачальник здійснює передачу товару на склад покупця, а відтак, обов`язок щодо транспортування придбаних позивачем товарно-матеріальних цінностей було покладено саме на постачальника (контрагента).
З наведених міркувань апеляційний суд відкидає доводи апелянта про відсутність реєстрації автомобілів, зазначених у товарно-транспортних накладних. Апеляційний суд також зазначає, що такі висновки контролюючого органу не підтверджені жодними належними доказами та фактично ґрунтуються лише на його припущеннях.
Факт же передачі товару позивачеві та, відповідно, набуття ним права власності на нього підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.
Щодо доводів контролюючого органу про те, що під час перевірки позивачем не було надано підтвердження про відрядження ОСОБА_2 до м. Рівне Рівненської області, який згідно видаткових накладних отримував товар, то такі спростовуються наказом директора ТзОВ «Агротехніка» від 20.11.2012 року № 185  «Про встановлення добових відрядних коштів та лімітів на проживання» (а.с. 5, т. 2), пунктом 3 якого визначено, що якщо працівник повертається з відрядження в межах 1-го робочого дня, така службова поїздка не вважається відрядженням, добові не нараховуються і не виплачуються. Враховуючи те, що службові поїздки ОСОБА_2 із м. Луцька до м. Рівне для підписання документів із ТзОВ «Трейд-Агро-Буд» відбулися в межах 1-го робочого дня і протягом робочого часу, тому посвідчення про відрядження не видавалися і добові не нараховувалися.
Щодо покликання відповідача на ненадання позивачем під час перевірки сертифікатів якості на продукцію, то суд першої інстанції вірно зазначив, що товар, який придбавав позивач, а саме макуха соняшникова, не підлягає обов`язковій сертифікації відповідно до наказу Державного комітету з технічного регулювання та споживчої політики від 01.02.2005 року № 28 «Про затвердження переліку продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні» (втратив чинність, був чинним на час виникнення спірних правовідносин), а тому відсутність такого сертифікату якості не є суттєвим недоліком з точки зору повноти та достовірності відтворення змісту операції з поставки, a відтак, не може бути підставою для висновку про відсутність підтвердження здійснення господарської операції, при тому, що сукупність наданих для перевірки і для суду первинних документів в повній мірі відображає характер, зміст та об`єм здійснення господарської операції.
Обсяг та якісні характеристики придбаного товару, його прибуття на склад позивача підтверджуються перепустками-картками вхідного контролю сировини та експертними висновками, звітом про результати досліджень, протоколом вимірювань, які наявні в матеріалах справи.
Щодо правовідносини ТзОВ «Агротехніка» з ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» та ТзОВ «Перша логістична компанія», котрі надавали позивачу транспортно-експедиційні послуги під час експорту зернових культур, апеляційний суд зазначає наступне. 
Зазначені правовідносини між ТзОВ «Агротехніка» та ТзОВ «Перша логістична компанія» підтверджуються договорами транспортного експедирування № 41 від 24.07.2013 року (а.с. 6-10, т. 2), додатковими угодами до цього договору № 6 від 18.10.2013 року, № 8 від 25.10.2013 року, № 9 від 22.11.2013 року, № 12 від 11.12.2013 року, № 13 від 12.12.2013 року, № 14 від 10.01.2014 року (а.с. 11-16, том 2), актами виконаних робіт № 94 від 13.08.2013 року, № 238 від 31.08.2013 року, № 285 від 19.11.2013 року, № 284 від 19.11.2013 року, № 308 від 28.11.2013 року, № 478 від 27.12.2013 року, № 464 від 27.12.2013 року,№ 22 від 22.01.2014 року (а.с. 17-30, том 2).
Господарські операції між ТзОВ «Агротехніка» та ТзОВ «Компанія «Мелагрейн»  підтверджуються договором доручення №030910/09-п на транспортно-експедиційне обслуговування від 03.09.2010 року (а.с. 38-39, том 2), додатками до цього договору №128 від 10.01.2013 року, № 129 від 19.01.2013 року, № 130 від 05.02.2013 року, № 131 від 01.02.2013 року, № 132 від 27.02.2013 року, № 133, № 134 від 01.03.2013 року, № 135 від 20.03.2013 року, № 136 від 26.03.2013 року, № 138 від 15.03.2013 року, № 139 від 06.03.2013 року, № 140 від 07.03.2013 року, № 143 від 05.04.2013 року, № 145 від 02.04.2013 року, № 146 від 26.04.2013 року, № 147 від 30.04.2013 року, № 148 від 25.05.2013 року, № 149 від 03.07.2013 року, № 150 від 12.07.2013 року, № 151 від 15.07.2013 року, № 152 від 19.07.2013 року, № 153 від 30.07.2013 року (а.с. 40-64, том 2).
За умовами вказаних договорів ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» та ТзОВ «Перша логістична компанія» зобов`язувалися за плату та за рахунок позивача надати йому послуги з організації перевезення зернових та олійних культур залізничним транспортом. Матеріалами справи підтверджено, що транспортування зазначеного товару позивача здійснювалося на експорт.
У зв`язку з виконанням зазначених договорів контрагентами позивача були виписані податкові накладні (а.с. 31-37, 65-71, т. 2). 
Оплата отриманих послуг позивачем здійснювалася згідно умов договорів в безготівковому порядку, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 238-294, т. 2).
З матеріалів справи встановлено, що відповідач не заперечує реальність здійснення вищезгаданих господарських операцій між позивачем та його контрагентами, проте заперечує включення ТзОВ «Агротехніка» суми витрат за цими операціями до складу податкового кредиту в розмірі 264906 грн., оскільки позивачем порушено п. 198.4 ст. 198 ПК України.
Пунктом 198.4 ПК України передбачено, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об`єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.
Луцька ОДПІ в акті перевірки від 25.07.2014 № 3387/22-01/21750952 зробила висновок про те, що оскільки згідно п. 15 підрозділу 2 розділу XX ПК України позивач звільнявся від сплати податку на додану вартість під час вивезення в митному режимі експорту зернових та технічних культур, тому зазначена господарська операція пов`язана з господарськими операціями надання позивачу ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» та ТзОВ «Перша логістична компанія» транспортно-експедиційних послуг під час експорту цих культур, а відтак позивач не мав права на включення сум витрат за цими операціями до складу податкового кредиту.
Згідно п. 15 підрозділу 2 розділу XX ПК України, тимчасово до 1 січня 2014 року від оподаткування податком на додану вартість звільняються операції з постачання на митній території України зернових культур товарних позицій 1001 - 1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно з УКТ ЗЕД, крім першого постачання таких зернових та технічних культур сільськогосподарськими підприємствами - виробниками та підприємствами, які безпосередньо придбали такі зернові та технічні культури у сільськогосподарських підприємств - виробників, а також крім постачання таких зернових та технічних культур Аграрним фондом у разі їх придбання з податком на додану вартість.
Операції з вивезення в митному режимі експорту зернових та технічних культур, зазначених в абзаці першому цього пункту, звільняються від оподаткування податком на додану вартість. 
Встановлено, що позивачем оплачено отримані транспортно-експедиційні послуги від ТзОВ «Компанія «Мелагрейн» та ТзОВ «Перша логістична компанія» під час експорту зернових культур з врахуванням податку на додану вартість, що підтверджується податковими накладними (а.с. 31-37, 65-71, том 2). Крім того, на стор. 31 (абз. 2) акта перевірки Луцької ОДПІ від 25.07.2014 року № 3387/22-01/21750952 зазначено, що «відповідно до абз. 1 п. 15 підрозділу 2 розділу XX ПК України продавці мали право нараховувати ПДВ при продажу зернових на території України, та на підставі абз. 3 пп. 139.1.6 п.139 1 ст. 139 ПК України суми ПДВ, сплачені у складі ціни зернових продавцю, ТзОВ «Агротехніка» включало до вартості товару (зернових)». Отже, позивачем було сплачено ПДВ під час здійснення зазначених господарських операцій, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а відтак ТзОВ «Агротехніка» у відповідності до пункту 198.1 ст. 198 ПК України мало право на включення сум витрат за вищезазначеними господарськими операціями до складу податкового кредиту в розмірі 264906 грн.
Відтак, всі господарські операції, в реальності яких у контролюючого органу виникли сумнів, підтверджено належним чином оформленими первинними документами та не спростовано відповідачем.
Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відшкодувати понесені судові витрати при розгляді справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 5800 грн.
У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти відшкодування витрат у такому розмірі, покликаючись на те, що розгляд справи відбувається неодноразово, позиція позивача неодноразово письмово відображалась в процесуальних документах, наявних в матеріалах справи. Тому значних зусиль для написання відзиву від представника позивача не вимагалось.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, з аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Вказаний висновок Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
З матеріалів справи видно, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «АФК» укладено договір про надання правничої допомоги від 10.12.2019.
Відповідно до Акту прийому-здачі наданої правничої (правової) допомоги від 15.06.2020 позивачу надано послуги на суму 5800 грн., а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу 4000 грн. (ціна за 1 годину становить 1000 грн.), участь в судовому засіданні 1000 грн. (1 засідання протягом однієї години становить 1000 грн.) та відрядження адвоката для участі в судовому засіданні 800 грн. Оплата послуг щодо надання послуг відповідно до прийому-здачі наданої правничої (правової) допомоги від 15.06.2020 підтверджується рахунком-фактурою № 58 від 15.06.2020.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15, аналізуючи положення статті 134 КАС України визначив, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
З матеріалів справи видно, що Адвокатське об`єднання «АФК» здійснювало представництво позивача у справі № 803/2144/14 також у Волинському окружному адміністративному суді, тобто в суді апеляційної інстанції додаткового узгодження правова позиція Клієнта не потребувала. Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу, позивач та представник позивача продублювали свою позицію наведену в суді першої інстанції та рішення суду першої інстанції. Підготовка справи до розгляду в суді апеляційної інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, оскільки, представник позивача був обізнаний про позицію позивача, а нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось.
Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що витрати на правову допомогу позивача підлягають в сумі 3000 грн., а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу 2000 грн. (ціна за 1 годину становить 1000 грн.), участь в судовому засіданні 1000 грн.
Щодо відрядження адвоката для участі в судовому засіданні, колегія суддів зазначає, що представником позивача не надано жодних належних доказів, які підтверджують понесення витрат в сумі 800 грн., а тому такі витрати задоволенню не підлягають.
З огляду на те, що апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишено без задоволення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області понесені витрати на надання правової допомоги у сумі 3000 грн.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 10 лютого 2020 року у справі № 803/2144/14 - без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» 3000 (три тисячі) гривень понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції виключно з підстав та у випадках, визначених частиною 4 та пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Повне судове рішення складено 22.06.2020