Постанова
Іменем  України
 
02 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 133/1625/18
 
провадження № 61-1419 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,                    Луспеника Д. Д., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня                    2019 року у складі судді Проця В. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Матківської М. В.,          Марчук В. С., Сопруна В. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачем мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на 8/25 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 на земельній ділянці загальною площею 0,050 га, й належав матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2008 року.
08 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Козятинського міського нотаріального округу Вінницької області була заведена спадкова справа. Вона у встановленому законом порядку подала заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері.
Спадкоємцями після смерті матері є: вона, її брат - ОСОБА_2 , який                    від отримання спадщини відмовився, подавши нотаріусу відповідну заяву;             та її брат - ОСОБА_2 , який від спадщини не відмовився           і не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини             у встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк, проте, будучи зареєстрованим за адресою місця проживання матері, є таким, що фактично прийняв спадщину після її смерті. 
Вона було зареєстрована та проживала разом з матір`ю у вищевказаному житловому будинку, з 04 лютого 2011 року у цьому самому будинку був зареєстрований відповідач, проте з 1987 року він у ньому не проживав.
З 20 лютого 2011 року до дня смерті їхня мати - ОСОБА_3 , будучи людиною похилого віку, тяжко хворіла, знаходилась у безпорадному стані, тому                     не могла самостійно забезпечувати умови свого життя та потребувала стороннього догляду, допомоги і піклування.
Мати неодноразово зверталася до відповідача з проханням про надання їй допомоги, здійснення за нею догляду, проте останній участі в її утриманні не приймав. У зв`язку з цим вона за свої власні кошти, без матеріальної допомоги братів, здійснювала догляд, утримання, лікування тяжко хворої матері.                  15 вересня 2014 року у зв`язку із погіршенням стану здоров`я матері і необхідністю щоденного її догляду вона була вимушена звільнитися з роботи та достроково вийти на пенсію.
Вона самостійно понесла усі матеріальні витрати, пов`язані з похованням матері та поминальними обідами, за власні кошти встановила пам`ятник.
Оскільки відповідач не виконував свої обов`язки по відношенню до матері, яка не могла самостійно забезпечувати умови свого життя та потребувала стороннього догляду, не надавав їй допомоги, тому його слід усунути від права на спадкування за законом. 
З урахуванням викладеного  ОСОБА_1 просила суд усунути                       ОСОБА_2 від права на спадкування за законом щодо спадщини, яка відкрилась після смерті їх матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області                                 від 27 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не довела потребу спадкодавця,  ОСОБА_3 ,у допомозі від відповідача за умови надання їй допомоги ОСОБА_1 , дочкою, що вона зверталася до відповідача з вимогою про надання такої допомоги, а ОСОБА_2 свідомо ухилявся від надання допомоги матері, що він мав змогу надавати таку допомогу. Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від права на спадкування. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_1  залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що  ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено факт того, що спадкодавець у зв`язку з похилим віком і тяжкою хворобою вимагав саме              від відповідача допомоги, а останній свідомо ухилялась від надання                цієї допомоги. Таким чином, не встановлено факт навмисного ухилення  ОСОБА_2  від надання допомоги своїй матері               та потребу останньої у цій допомозі, у тому числі з огляду на те, що               ОСОБА_1 утримувала  ОСОБА_3 .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що на початку 2014 року мати сторін - ОСОБА_3 повідомила синам: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про те, що оскільки її доглядає лише донька - ОСОБА_1 , без їхньої матеріальної допомоги, то вона й буде єдиним спадкоємцем, сини повинні були відмовитись від своїх часток у спадщині на користь позивачки, з чим останні погодились. Після цього мати більше не зверталась до синів з проханням про її догляд, позивачка з того часу сама здійснювала догляд за матір`ю й несла усі пов`язані з цим витрати.                          Витрати на поховання матері були понесені лише позивачкою. 
Судами належним чином не досліджено показання свідків та не спростовано їх, відповідач самоусунувся від надання допомоги спадкодавцю, який за життя її постійно потребував. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 133/1625/18 з Козятинського міськрайонного суду Вінницької області. 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Судом установлено, що сторони у справі є спадкоємцями  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до положень частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. 
Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. 
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. 
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня                2019 року у справі № 491/1111/15-ц, провадження № 61-14655св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18. 
Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить            правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачем від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме відповідача. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі з боку відповідача, що є процесуальним обов`язком позивачки. 
Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що оскільки одночасне настання наведених вище обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності не підтверджено відповідними доказами, тому відповідач, як спадкоємець не може бути усунутий від спадкування за законом після смерті його матері - ОСОБА_3 . 
Доводи касаційної скарги про те, що судами належним чином не досліджено показання свідків, відповідач самоусунувсь від надання допомоги спадкодавцю направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, а суди надали їм належну правову оцінку відповідно до вимог статті 89 ЦПК України. 
Посилання касаційної скарги на те, що починаючи з 2014 року мати сторін - ОСОБА_3 - не зверталась до синів з проханням про надання їй допомоги, оскільки між ними була усна домовленість, що доглядати її буде позивачка, на користь якої після смерті матері її сини мали відмовитись від спадщини, на увагу не заслуговують, оскільки такі обставини не свідчать про умисне ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потребу спадкодавця у допомозі саме останнього.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня                    2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        І. А. Воробйова 
 
Д. Д. Луспеник