Постанова                                                                                                              
Іменем України
                                             
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 370/1754/15-ц 
провадження № 61-8064св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,	Олійник А. С.,  Усика Г. І.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Комунальне підприємство Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», Комунальне підприємство Київської обласної ради «Макарівське бюро технічної інвентаризації»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Приходька К. П., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КОР «Північне БТІ») про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову зазначила, що 02 квітня 1993 року її було переведено з посади інженера ІІ категорії Комунального підприємства Київської міської ради  «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації») на посаду начальника Комунального підприємства Київської обласної ради «Макарівське бюро технічної інвентаризації» (далі -                         КП КОР «Макарівське БТІ»).
 
Наказом КП КОР «Макарівське БТІ» від 27 липня 2007 року «З адміністративно-господарської діяльності» було визначено, що всім постійно працюючим працівникам бюро нарахувати та виплатити винагороду за вислугу років за І півріччя 2007 року.
 
Відповідно до розрахунку винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року роботодавець помилково визначив, що її стаж роботи становить 3 роки 6 місяців і нарахував 378,00 грн винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року при посадовому окладі у розмірі 630,00 грн.
 
Вважала такий розрахунок неправильним, оскільки її загальний трудовий стаж на підприємстві становив більше 15 років, що надавало їй право на отримання винагороди за вислугу років у розмірі одного місячного посадового окладу у розмірі 630,00 грн.
 
Крім того, звертала увагу на те, що відповідно до колективного договору підприємства за 2001-2004 роки роботодавець зобов`язувався виходячи з фінансових можливостей підприємства надавати матеріальну допомогу у зв`язку з видатними датами: до Дня 8-го березня (Міжнародний жіночий день) та Дня працівників житлово-комунального господарства.
 
Зазначала, що у 2004 році всім постійно працюючим жінкам бюро з нагоди Міжнародного жіночого дня було виплачено премію у розмірі 300,00 грн, а до                     Дня працівників житлово-комунального господарства всіх постійно працюючих співробітників бюро премійовано в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка станом на березень 2004 року становила 967,46 грн.
 
Звертала увагу на те, що зазначені премії їй не виплачувались у зв`язку із тим, що вона перебувала під слідством, проте вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2012 року вона була визнана невинною та виправдана.
 
Вказувала на те, що зазначеним вище вироком встановлено, що у червні 2004 року вона була відсторонена від роботи начальника КП КОР «Макарівське БТІ» незаконно, а тому працюючи на нижче оплачуваних посадах щомісячно одержувала значно меншу заробітну плату, що завдало їй моральної шкоди.
 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнення позовних вимог просила, стягнути з КП КОР «Північне БТІ», що є правонаступником                           КП КОР «Макарівське БТІ» заборгованість з виплати винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року у розмірі 252,00 грн; заборгованість щодо виплати матеріальної допомоги (премій, заохочень) до Дня 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства у розмірі 1267,46 грн; середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні щодо виплати винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року та матеріальної (премії, заохочень) допомоги до видатних дат: 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік у розмірі 259 866,88 грн, а також  30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
01 березня 2016 року ухвалою суду КП КОР «Макарівське БТІ» було залучено в якості співвідповідача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до КП КОР «Північне БТІ» про стягнення грошових коштів.
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП КОР «Північне БТІ» на користь   ОСОБА_1 заборгованість щодо виплати матеріальної допомоги (премій, заохочень) до Дня 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік у розмірі 1 267,46 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги (премій, заохочень) до Дня 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені вище премії до свят не були виплачені позивачу у 2004 році, у зв`язку із тим, що вона перебувала під слідством. Враховуючи те, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2012 року ОСОБА_1 була визнана невинною та виправдана, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення матеріальної допомоги (премій, заохочень) до Дня 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік підлягають задоволенню.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у судовому засіданні не довела ступінь своїх моральних страждань або інших негативних явищ, заподіяних їй незаконними діями або бездіяльністю роботодавця.
 
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення винагороди за вислугу років та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, заявляючи до суду ці вимоги, пропустила тримісячний строк звернення до суду, заяви про поновлення таких строків не подавала.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення винагороди за вислугу років скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з КП КОР «Північне БТІ» на користь ОСОБА_1 винагороду за вислугу років за 1 півріччя 2007 року у розмірі 252,00 грн. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення винагороди за вислугу років та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, винагорода за вислугу років входить до структури заробітної плати, на стягнення якої позивач не обмежений будь яким строком, а тому висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду з цією вимогою є помилковим. 
 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із пропуском позивачем тримісячного строку на звернення до суду, а також про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю цієї вимоги позивачем.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд безпідставно не задовольнив її вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки обчислення тримісячного строку на час звернення до суду з цієї вимогою повинно починатись з моменту коли позивач визначить обсяг порушеного права. Враховуючи те, що винагорода за вислугу років за перше півріччя 2007 року станом на час звернення до суду їй виплачена не була, висновок апеляційного суду про пропуск нею строку звернення до суду з цією вимогою є помилковим.
 
Помилковим, на думку заявника, є також висновок апеляційного суду про недоведеність позивачем підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки вона надала суду належні та допустимі докази на підтвердження цієї вимоги.  
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення винагороди за вислугу років, а також в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги (премій, заохочень) до Дня 8-го Березня та Дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік, ОСОБА_1 не оскаржене, тому не перевіряється судом касаційної інстанції.
 
Станом на дату розгляду справи від інших учасників справи не надходило заперечень на вищезазначену касаційну скаргу.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року передано на розгляд судді-доповідачу Карпенко С. О.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року, витребувано матеріали справи № 370/1754/15-ц із Макарівського районного суду Київської області та надано учасникам справи строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
26 серпня 2016 року матеріали справи № 370/1754/15-ц надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є  Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
11 січня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 370/1754/15-ц передано на розгляд до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 370/1754/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Олійник А. С.
 
06 червня 2019 року розпорядженням в. о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду № 609/0/226-19 на підставі рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та матеріали справи № 370/1754/15-ц передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року справу № 370/1754/15-ц призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду та її нормативно-правове обґрунтування
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України                                (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 02 квітня 1993 року ОСОБА_1 переведено з посади інженера ІІ категорії Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на посаду начальника КП КОР «Макарівське БТІ».
 
03 червня 2004 року ОСОБА_1 тимчасово призначена на посаду інженера на період відсторонення від обов`язків начальника КП КОР «Макарівське БТІ» згідно з наказом від 03 червня 2004 року № 42-к.
 
27 квітня 2006 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі частини другої статті 40 КЗпП України, виявленої невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, згідно з наказом від 27 квітня 2006 року №43-с.
 
На підставі рішення Макарівського районного суду Київської області від 06 листопада 2006 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді тимчасово виконуючої обов`язки інженера КП КОР «Макарівське БТІ» з 27 квітня 2006 року та зобов`язано        КП КОР «Макарівське БТІ» виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Згідно з наказом від 19 квітня 2007 року №41-ос позивачці було присвоєно кваліфікацію тимчасово виконуючого техніка І-ої категорії, а за наказом від 29 серпня 2007 року № 74-ос її звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.
 
Підставою для тимчасового переведення на посаду інженера і відсторонення від обов`язків начальника КП КОР «Макарівське БТІ» послужило те, що проти позивачки була порушена кримінальна справа.
 
Проте вироком Києво - Святошинського районного суду Київської області                          від 21 березня 2012 року вона була визнана невинною та виправдана.
 
Згідно з наказом начальника КП КОР «Макарівське БТІ» від 27 липня 2007 року                № 46-Г «З адміністративно господарської діяльності» на підставі колективного договору всім постійно працюючим працівникам бюро наказано нарахувати та виплатити винагороду за вислугу років за І півріччя 2007 року.
 
Відповідно до розрахунку винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року ОСОБА_1 , застосували коефіцієнт 1.2 та визначили, що її стаж роботи становить 3 роки 6 місяців і відповідно нарахували 378,00 грн винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року при посадовому окладі/тарифній ставці у 630,00 грн.
 
Згідно з довідкою КП КОР «Північне БТІ» від 19 лютого 2016 року № 146 середньомісячна заробітна позивачки станом на березень 2004 року становила 967,46 грн.
 
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди 
 
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
 
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з статтею 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
 
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, перевіривши доводи апеляційної скарги та спростувавши їх відповідними висновками, правильно виходив із того, що позивач не довела завдання їй моральних страждань або інших негативних явищ, незаконними діями або бездіяльністю роботодавця. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, не звернувши увагу на листи Київської обласної медико-соціальної експертної комісії від 21 грудня 2006 року та від 13 квітня 2006 року, в яких зазначено, що позивачу протипоказані психоемоційні навантаження, зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду  та переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Таким чином рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року в частині розгляду позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга ОСОБА_1  - без задоволення.
 
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом трудових прав, так як ОСОБА_1 з роботи звільнена                        29 серпня 2007 року, відповідач провів з нею частковий розрахунок, а з вимогою про виплату винагороди за вислугу років за 1 півріччя 2007 року в суд звернулася лише в липні 2015 року. 
 
Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .
 
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
 
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
 
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
 
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
 
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.
 
Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
 
Указані висновки відповідають правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. 
 
Із матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено, а залишок невиплаченої  заборгованість стягнуто судовими рішеннями, ухваленими у цій справі. 
 
Вирішуючи позовні вимоги   ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, у повній мірі не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, та не врахував, що закон пов`язує початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи указане рішення суду першої інстанції в силу своїх повноважень на вказане уваги не звернув, недоліків змісту рішення суду першої інстанції не виправив.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій, вирішуючи справу в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку про звільненні, неправильно застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку із чим помилково вирішили спір у цій частині.
 
Верховний Суд, з метою захисту права позивача на своєчасний розгляд справи вважає за можливе самостійно обрахувати розмір середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні на підставі наявних у матеріалах справи документів, які були оцінені судами на предмет належності та допустимості.   
 
Під час розрахунку середньої заробітної плати, суд виходить з наступного.
 
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
 
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
 
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
 
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).
 
Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.
 
Судом встановлено, що час затримки в розрахунку при звільненні позивача щодо виплати винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року становить 2944 робочі дні (з 29 серпня 2007 року по 01 березня 2016 року). 
 
Із наявного у справі розрахунку (т. 1 а. с. 192) вбачається, що середньомісячний заробіток позивача складав 3 884,22 грн, а середньоденний заробіток становив - 88,27 грн.
 
Отже, розмір середньої заробітної плати позивача за час затримки в розрахунку при звільненні за період з 29 серпня 2007 року по 01 березня 2016 року, становить                          259 866,88грн((88,27 грн ?2944 робочі дні).
 
Щодо зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що             йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
 
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
 
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
 
Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
 
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Верховний Суд бере до уваги таке.
 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
 
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
 
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
 
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
 
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
 
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
 
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
 
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
 
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
 
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
 
Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
 
Застосування до обставин справи № 370/1754/15 критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України
 
Позивач звернувся до суду з цим позовом у липні 2015 року, тобто зі спливом майже восьми років після звільнення з роботи, яке мало місце 29 серпня 2007 року. 
 
Відповідач заперечував проти права позивача на виплату винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року та матеріальної допомоги (премій, заохочень) до дня           08 березня та дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік,                     а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.
 
Сума винагороди за вислугу років за І півріччя 2007 року та матеріальної допомоги (премій, заохочень) до дня 08 березня, дня працівників житлово-комунального господарства за 2004 рік - 1 519,46 грн (1 267,46 + 252), яку встановили і стягнули із відповідача суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто сімдесят один раз меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (259 866,88 грн).
 
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2007 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідачів Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 519,46 грн. 
 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
 
Висновки за результатами розгляду справи
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Викладене свідчить про те, що судами попередніх інстанцій встановлено всі обставини справи, проте неправильно застосовано норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме статті 117 КЗпП, тому рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають скасуванню з ухваленням нового  рішення про часткове задоволення цих позовних вимог у сумі 1 519,46 грн. В іншій частині ці судові рішення підлягають залишенню без змін. 
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та беручи до уваги те, що позивач звільнена від сплати судового збору у цій справі на підставі пунктів 1, 9, 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору - 50,16грн за розгляд справи в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій (у межах задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) підлягають стягненню із КП Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації» на користь держави. Інші судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України залишаються за державою. 
 
Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», Комунального підприємства Київської обласної ради «Макарівське бюро технічної інвентаризації» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, ухвалити нове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації», Комунального підприємства Київської обласної ради «Макарівське бюро технічної інвентаризації» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.
 
Стягнути з Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації» на користь ОСОБА_1 1 519,46 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
Стягнути з Комунального підприємства Київської обласної ради «Північне бюро технічної інвентаризації» на користь держави 50,16 грн судових витрат за розгляд справи в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій.
 
В решті, нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	А. С. Олійник      	
 	С. О. Погрібний      	
 	Г. І. Усик