Справа № 462/7165/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/340/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Курій Н.М.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

       18 листопада 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду  із позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», в якому просить стягнути з відповідача 105 509 грн. 76 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1055,10 грн. 
       Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 29 червня 2011 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по третьому розряду на районі магістральних теплових мереж згідно наказу № 373-к від 25.06.2011 року. Згідно наказу № 766-к від 30.12.2011 року з 03 січня 2012 року його було переведено на посаду слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж по четвертому розряду цього ж району, а 20 грудня 2013 року - на посаду слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж по п`ятому розряду цього ж району згідно наказу № 726-к від 20.12.2013 року. 02 липня 2018 року на підставі наказу № 359-к від 02.07.2018 року був звільнений з роботи згідно ст..38 КЗпП України за власним бажанням. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11.07.2019 року у справі № 462/3316/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати його позов було задоволено, вирішено стягнути з відповідача на його користь 23 333,00 грн. недорахованої заробітної плати та 27174,91 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Зазначеним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем вимог трудового законодавства стосовно обов`язку роботодавця виплати працівнику заробітну плату у день його звільнення, а саме: 02.07.2018 року. 23.09.2019 року відповідачем було сплачено ОСОБА_1 недораховану заробітну плату у сумі 23 333,00 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків виплати у сумі 27 174,91 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Оскільки відповідач у день звільнення позивача не здійснив виплату всіх сум, належних йому при звільненні, позивач вважає, що має право на отримання згідно ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, його середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після його звільнення складає 105 509,76 грн. = 343,68 грн. (середньоденна заробітна плата) х 307 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку). У зв`язку з наведеним, просив задовольнити позовні вимоги, а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено.
Стягнуто із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 105 509 /сто п`ять тисяч п`ятсот дев`ять/ грн. 76 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України.
Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 2500 грн. витрат на правову допомогу.
Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1055,10 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що суд мав би сягнути той відсоток середнього заробітку працівника, який становила сума недоплаченої від середнього заробітку за спірний період - 1,8%, що є справедливим. Звертає увагу на недотримання судом правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові від 27.04.2016 року в справі №60113цс-16, відповідно до якої у випадку неістотності суми відносно розміру заробітку справедливим є застосування принципу співмірності та зменшення відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку. Зазначає, що задоволення позову у повному обсязі є несправедливим та порушує законні права та інтереси відповідача, оскільки заробітна плата позивачу виплачувалась у встановлені строки, а не виплачено було лише її частину в розмірі 22%. Вважає несправедливим стягнення 105509,76 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням того, що заборгованість з виплати заробітної плати становила лише 23333,00 грн. Зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 січня 2020 року та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. 
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище положення процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 21 квітня 2020 року, є дата складення повного судового рішення - 30 квітня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
       Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 29.06.2011 року по 02.07.2018 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-10).
       29 червня 2011 року згідно наказу № 373-к від 25.06.2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду слюсаря з ремонту устаткування теплових мереж по третьому розряду на район магістральних теплових мереж.
       03 січня 2012 року позивача переведено слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по четвертому розряду цього ж району згідно наказу № 766-к від 30.12.2011 року. 
       20 грудня 2013 року ОСОБА_1 переведено слюсарем з ремонту устаткування теплових мереж по п`ятому розряду на район магістральних теплових мереж згідно наказу № 726-к від 20.12.2013 року. 
       02 липня 2018 року відповідно до наказу № 359-к від 02.07.2018 року позивач був звільнений з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.
       Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року у справі № 462/3316/19, позов ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недонарахованої заробітної плати задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 23 333,00 грн. недорахованої заробітної плати, 27174,91 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. 
       Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.        Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року, судом встановлено, що дії відповідача (ЛМКП «Львівтеплоенерго), в тому числі невиплата ОСОБА_1 заробітної плати у день його звільнення - 02.07.2018 року, призвели до порушення трудових прав позивача. Відтак, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначена обставина, встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року, не підлягає доказуванню. 
16 серпня 2019 року на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 462/3316/19.
Встановлено, що 23.09.2019 року відповідачем сплачено ОСОБА_1 недораховану заробітну плату у сумі 23 333,00 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків виплати у сумі 27 174,91 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 11.07.2019 року.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимог ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення позивача 02.07.2018 року не здійснив з ним усіх розрахунків, а відтак у зв`язку з непроведенням з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, з відповідача підлягає стягненню 105509,76 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року, без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.        
Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.
Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_1 відповідач не здійснив виплати всіх сум, що належали позивачу від підприємства в день його звільнення - 02.07.2018 року. 
Враховуючи, що позивачу ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідно до розрахункових листків заробітна плата за травень - червень 2018 року становила 13 747,33 грн. (8194,35 грн. + 5552,98 грн.). Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за травень - червень 2018 року 40 робочих днів (20 роб. днів. + 20 роб. днів), середньоденна заробітна плата позивача складає 343,68 грн. (13747,33 грн. : 40 роб. днів). 
Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті, обчислюється шляхом множення 343,68 грн. (середньоденної заробітної плата) на кількість робочих днів/годин, за весь час затримки по день виплати всієї заборгованості по заробітній платі.   
Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 19 жовтня 2017 року № 224/0/103- 17/214 «Про надання роз`яснення» роботодавцям рекомендовано скористатися розрахунком норм тривалості робочого часу на 2018 рік, відповідно до якого при 40-годинному робочому тижні норма тривалості робочого часу становить 250 роб. днів, а за період з 03.07.2018 року по 31.12.2018 року становить 127 робочих днів.
Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року № 78/0/206- 18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» норма тривалості робочого часу за період з 01 січня по 23 вересня 2019 року становить 180 робочих днів.
Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року, становить 307 робочих днів.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року в розмірі 105 509,76 грн. проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів (свого розрахунку) на спростування розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 року по 23.09.2019 року в сумі 105 509,76 грн., визначеного позивачем. 
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування принципу співмірності і зменшення розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , не беруться колегією суддів до уваги з наступних мотивів.
Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно правової позиції Верховного Суду у справі № 761/2451/15-ц закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплату всієї суми, що йому належить; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.
Крім того, Верховним Судом у цій справі зазначається, що нормою частини другої статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі позитивного для працівника вирішення судом спору про розміри належних йому сум, роботодавець не звільняється від оплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року у справі №462/3316/19 позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідача на користь позивача 23 333,00 грн. недорахованої заробітної плати, 27174,91 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Дане судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. 
Крім того, розмір недоплаченої заробітної, встановлений рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2019 року у справі №462/3316/19 в сумі 23 333,00 грн., істотно перевищує розмір середнього заробітку позивача, який становить 7 217,28 грн. (середньоденна заробітна плата - 343,68 грн. х на середню кількість робочих днів у місяці - 21). Наявність заборгованості по заробітній платі було встановлено в судовому порядку, а саме рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 11.07.2019 року, а не добровільно визнано відповідачем.
Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі 761/2451/15-ц (провадження № 61-18912св18). 
З наведених мотивів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування принципу співмірності та про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 105 509 грн. 76 коп.
Що стосується доводів представника відповідача, викладених у додаткових поясненнях, поданих до апеляційного суду 02 квітня 2020 року, щодо застосування строків позовної давності, колегія суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).
Оскільки матеріалами справи встановлено, що 23 вересня 2019 року відповідач фактично здійснив розрахунок з позивачем, сплативши ОСОБА_1 недораховану заробітну плату у сумі 23 333,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків виплати у сумі 27 174,91 грн., строк позовної давності необхідно обчислювати саме з 23 вересня 2019 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні18 листопада 2019 року, позивачем дотримано тримісячний строк звернення до суду, встановлений законом.
Враховуючи положення ч.2 ст.141 ЦПК України, відповідно до якої у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме 1055,10 грн. судового збору та 2500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких встановлено на підставі належних та достатніх доказів, поданих позивачем на обгрунтування понесення таких.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Доводи апеляційної скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 січня 2020 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 02 січня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.М. Курій