ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5124/19                                                                       

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

09 червня 2020 року                                                                         м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Гайворонського В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Експериментальний механічний завод» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 травня 2019 року, суддя Катющенко В.П., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора філії Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни про визнання протиправним та скасування рішення,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни від 28.12.2018 року №44904808, яким скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» Подоляки І.П. від 19.12.2018 року з індексним номером 44720821.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни від 28.12.2018 року №44904808 задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа, яка не приймала участь у розгляді справи, а саме Публічне акціонерне товариство «Експериментальний механічний завод» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, а позовну заяву залишити без розгляду.
Відповідно до постанови Шостого апеляційного адмівністративного суду від 30 жовтня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.05.2019 року скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 16 березня 2020 року постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року справу прийнято до провадження суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення та доводи осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що 23.08.2016 року була проведена за ОСОБА_1 державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Підставою для  державної реєстрації став договір купівлі-продажу від 19.10.2009 року відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у ВАТ «Експериментальний механічний завод» нежилі приміщення в літері, а також інші документи, визначені вимогами чинного законодавства України.
Державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіною Юлією Володимирівною прийнято рішення від 28.12.2018 року №44904808, яким скасовано рішення  державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» Подоляки І.П. від 19.12.2018 року з індексним номером 44720821, яким було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення в літері З, А, Н,М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, що розташовані у АДРЕСА_1 .
Як убачається із рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 травня 2019 року суд прийняв визнання відповідачем реєстратором Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіною Ю.В. позову та визнав протиправним і скасував рішення від 28.12.2018 року №44904808.
Підставою для задоволення позову суд зазначив в оскаржуваному рішенні ту обставину, що реєстратор здійснив реєстраційні дії по скасуванню реєстрації права власності за позивачем без відповідного звернення та пакету документів, передбачених вимогами чинного законодавства України.
Колегія суддів погоджується з такими доводами суду першої інстанції та  вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Згідно  частини 1 ст. 18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;
4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;
8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ч 2 ст. 18 Закону).
Відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про визнання позову (т.1, а.с.147) з якої вбачається, що до неї, як до державного реєстратора, заяву про проведення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна № НОМЕР_2 та відповідний пакет документів, які необхідні для державної реєстрації на об`єкти нерухомого майна, не подавались, а тому були відсутні  правові підстави для прийняття рішення про скасування права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення в літері З, А, Н,М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, що розташовані у м. Києві, вул. Кирилівська,69.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача державного реєстратора Нікітіної Ю.В. зазначені обставини підтримав, пояснивши, що реєстрація за товариством була проведена помилково без будь-яких заяв та  документів.
Представники особи, що подала апеляційну скаргу, не заперечували того факту, що не подавали до державного реєстратора ні заяви про проведення реєстраційниїх дій, ні необхідних документів
За змістом частини 1 ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.
У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки відповідачем - державним реєстратором Нікітіною Ю.В. було проведено реєстраційні дії без подання заяви та пакету документів для проведення такої реєстрації як те вимагає чинне законодавство України, рішення від 28.12.2018 року № 44904808, яким скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло Сервіс» Подоляки І.П., від 19.12.2018 року є протиправним  і підлягає скасуванню.
Щодо доводів поданої ПАТ «Експериментальний механічний завод» апеляційної скарги та пояснень у справі, а також додаткових доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом та дану обставину підтвердили в судовому засіданні представники особи, що подала апеляційну скаргу, заяву про проведення реєстраційних дій стосовно нежитлових приміщень по вул. Кирилівській, 69 у м. Києві та відповідного пакету документів до державного реєстратора Нікітіної Ю.В. ПАТ «Експериментальний механічний завод» не подавав.
Що стосується пояснень представників ПАТ «Експериментальний механічний завод» стосовно підпису позовної заяви представником позивача адвокатом Фесик К.О., судова колегія виходить з наступного.
Згідно з ч 6 ст. 160 КАС України  якщо позовна заява подається представником, то у ній додатково зазначаються відомості, визначені у пункті 2 частини п`ятої цієї статті стосовно представника .
Із матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві зазначені дані представника позивача, який подає позовну заяву та міститься підпис такої особи.
На підтвердження права на подання позовної заяви представником позивача адвокатом Фесиком К.О. долучено до позовної заяви договір від 25 січня 2019 року №25/01/19-ЮП, укладений між адвокатським об`єднанням «Мітракс» та ОСОБА_1 про надання юридичних послуг.
За змістом даного договору виконавець зобов`язався надати замовнику комплекс послуг, зокрема підписання від імені та в інтересах замовника заяв, клопотань, позовних заяв та інших документів, пов`язаних з представництвом інтересів замовника.
Стаття 59 КАС України визначає перелік документів, що підтверджують повноваження представників. Зокрема, частиною 4 даної норми закону визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Як убачається з матеріалів справи представником позивача - адвокатом Фесиком К.О. додано до позовної заяви договір про надання правової допомоги та ордер.
Окрім того, відповідно до долучено до справи свідоцтва про право на заняття  адвокатською діяльністю №3876 від 24 вересня 2009 року адвокат Фесик Кирило Олександрович  має право на заняття  адвокатською діяльністю, підстава: рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 24.09.2009 року №34-25-35.
Дані про проте, що адвокат Фесик К.О. на час подачі позовної заяви до суду був позбавлений права на заняття адвокатською діяльністю чи його діяльність була зупинена, відсутні.
Отже, на час подачі до суду позовної заяви,  представник позивача мав усі належних чином оформлені документи адвоката та представника позивача, а отже мав повноваження  подавати від імені позивача позовну заяву та підписувати її.
Що стосується листа ради адвокатів м. Києва від 13 квітня 2020 року №220 (т.4, а.с. 186) у якому зазначено, що радою адвокатів м. Києва ордер КВ № 783973 видано адвокату Туті І.В. 21 березня 2019 року, то даний доказ не може свідчити, що ордер за цим номером, виданий 26.03.2019 року адвокатським об`єднанням «Мітракс» на підставі договору про надання правової допомоги адвокатом Фесиком К.О., є недійсним чи нікчемним в силу закону, оскільки останній видано адвокату, який працював в АО «Мітракс». Доказів того, що ордер був заповнений  радою адвокатів м. Києва із зазначенням адвоката Тути І.В., зазначений лист не містить і таких доказів в ході апеляційного розгляду справи не встановлено.
Судом апеляційної інстанції було долучено до справи та досліджено  наказ №23-к від 10 грудня 2018 року адвокатського об`єднання «Мітракс» згідно якого ОСОБА_2 переведена з посади юриста на посаду адвоката АТ «Мітракс» з 11 грудня 2018 року.
Судова колегія враховує, що адвокат Фесик К.О . , який приймав участь у розгляді справи у судових засіданнях, підтвердив, що підпис, який міститься на позовній заяві, виконаний ним особисто.
Підстав не вірити таким поясненням представника позивача у суду не має і, крім того, такі пояснення не спростовуються зібраними у справі доказами, у т.ч. і вищезазначеними, яким суд апеляційної інстанції надав відповідну правову оцінку.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що підстави для  залишення позовної заяви без розгляду як те просить особа, що подала апеляційну скаргу, відсутні.
У п. 36 Рішенні «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людити зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів  яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпепчення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільсьтві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які  встановлять втручання у її права.
Окрім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; таукі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму стність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційгне співвідношення (п.57 рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», заява №8225/78), п.96 рішення у справі «Кромбах проти Франції», заява №29731/96).
Із клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження від 16.04.2020 року (т.3, а.с.195) убачається, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора права, свободи та інтереси ПАТ «Експериментальний механічний завод» не чіпаються, так як при здійснення реєстраційних дій питання щодо підстав набуття майнових прав товариством не вирішувалося, заяву та документи про проведення реєстрації товариство не подавало.
Окрім того, представник позивача зазначив, що право власності на нежитлові приміщення, які належать позивачу не оспорені, договір купівлі-продажу є дійсним.
Відповідно до ст. 293 КАС України учасники справи, а також особи, які брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні  права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим законом.
Вирішуючи питання  чи зачіпає оскаржуваене судове рішення безпосередньо права та обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, та не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено судовою колегією, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.10.2009 року позивач придбав у ВАТ «Експериментальний механічний завод» нежитлові будівлі в літері З, А, Н, М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, що розташовані у м. Києві, вул. Кирилівська, 69.
23.06.2016 року за позивачем було зареєстровано право власності на вищезазначені приміщення.
Наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2016 року №3656/5 було скасовано державну реєстрацію нежитлових приміщень за позивачем.
Вищим адміністративним судом України 08.08.2017 року прийнято постанову у справі №826/20057/16 якою визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції від 14.12.2016 року №3656/5.
19.12.2018 року на підставі вищезазначеного судового рішення ВАСУ державним реєстратором Комунального підприємства з експлуатації та ремонту житлового фонду "Житло-Сервіс" Подоляка І.П. прийнято рішення, індексний номер 44718801, яким зареєстровано право власностів   ОСОБА_1 на нежитлові приміщення в літері З, А, Н, М, І, И, П, Й, О, Л, Е, У, Ф, Т, К, що розташовані у м. Києві, вул. Кирилівська,69, номер запису 29550024.
Із відзиву на апеляційну скаргу державного реєстратора Нікітіної Ю.В. убачається, що прийняття нею оскаржуваного рішення відбулося без відповідної заяви та пакету документів, тобто мала місце помилка.
Не заперечував в судовому засіданні і представник особи, що подала апеляційну скаргу, що заяву та пакет документів про вчинення реєстраційних дій до державного реєстратора товариство не подавало. 
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою   статті 5 КАС України   кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року у справі № 800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Для визначення інтересу як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві. 
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:
- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;
- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;
- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;
- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику.
- порушений суб`єктом владних повноважень.
Аналогічну правову позицію  було викладено Верховним Судом у постанові  від 04 березня 2020 року у справі № 9901/216/19. 
Предметом позову у справі даній справі є рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни від 28.12.2018 року №44904808, яким скасовано рішення державного реєстратора від 19.12.2018 року.
Згідно рішення Окружного адміністратиівного суду м. Києва від 07 травня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Нікітіної Ю.В. від 28.12.2018 року №44904808.
Зазначене рішення ніяким чином не впливає на права та обов`язки ПАТ «Експериментальний механічний завод», оскільки зазначена особа не є власником нежитлових приміщень, відсутні рішення про визнання за даним товариством права власності на дані приміщенні і, окрім того, товариство не зверталось до державного реєстратора з відповідною заявою та пакетом документом про вчинення реєстраційних дій не є суб`єктом, а отже на товариство не поширюється дія оскаржуваного рішення державного реєстратора.
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ПАТ «Експериментальний механічний завод», оскільки права та обов`язки останнього оскаржуваним рішенням державного реєстратора не порушені.
Що стосується питання закриття апеляційного провадження як на тому наполягав позивач, то колегія суддів вважає у даному випадку за доцільне, після перегляду апеляційної скарги та перевірки всіх обставин справи, прийняти судове рішення про відмову ПАТ «Експериментальний механічний завод» у задоволенні апеляційної скарги. 
У даному випадку, колегія суддів враховує викладені у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року по даній справі доводи, а також враховує те, що в судах перебували чи перебувають чисельні спори стосовно нежитлових приміщень товариства, у т.ч. і придбаних у ПАТ «Експериментальний механічний завод» спірних нежитлових приміщень.   Тому колегія суддів  прийшла до висновку про те, що  особа, що подала апеляційну скаргу, має право на оскарження  судового рішення, проте, оскільки його права та інтереси  оскаржуваним рішенням не порушені, відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду від 07.05.2019 року.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 195, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Експериментальний механічний завод» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 травня 2019 року  - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                      Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 10 червня 2020 року.