ПОСТАНОВА
Іменем України

31 березня 2020 року 
Київ
справа №140/10/19
адміністративне провадження №К/9901/18596/19

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя-доповідач - Гусак  М.  Б., судді - Гімон М. М, Усенко Є. А., здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2019 року (суддя - Костюкевич С.Ф.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від  4 червня 2019  року (судді - Улицький В.З., Кузьмич С.М., Шавель Р.М.)  у справі №  140/10/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області  про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
УСТАНОВИЛА:
У січні 2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС) (з урахуванням уточнень) про визнання протиправними та часткове скасування податкових повідомлень-рішень від 21 серпня 2018 року № 0359061306 з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 315 785,15 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 157 892,58 грн, та № 0359081306 зі сплати військового збору за основним платежем у розмірі 26 315,43 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 13 157,72 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, позивачем надано належне документальне підтвердження змісту господарської операції, руху активів, зміни у власному капіталі підприємця та отримання реального результату в процесі господарської діяльності (реальної поставки товару). Відтак, висновки ГУ ДФС, викладені у акті планової виїзної перевірки від 17 липня 2018 року № 1341/13-06/ НОМЕР_1 , на підставі якого прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, є необґрунтованими.    
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від  4 червня 2019  року, адміністративний позов задоволено у повному обсязі. 
Суди попередніх інстанцій погодилися з доводами позивача щодо необґрунтованості та передчасності висновку податкового органу про завищення понесених витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей за період, що перевірявся, з огляду на їх належне підтвердження позивачем. 
Не погодившись із ухваленими судовими рішеннями, ГУ ДФС звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час податкової перевірки позивачем не було надано доказів оплати товарно-матеріальних цінностей, витрати на придбання яких ним було враховано для обрахування чистого оподатковуваного доходу за період, що перевірявся. Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на наявність у позивача на кінець 2016 року дебіторської заборгованості перед польським постачальником товарно-матеріальних цінностей «Forklift Group Sp. Z o.o» за товари згідно з вантажно-митними деклараціями від 6 січня 2016 року № 205070000/2016/000264, від 1 лютого 2016 року № 205070000/2016/003124, від 11 квітня 2016 року № 20507000/2016/12740. Суди також не врахували дебіторську заборгованість позивача перед компанією «Forklift Group Sp. Z o.o» на кінець 2017 року, яка складала 13395 євро. Посилання судів на платіжні документи, надані позивачем до суду першої інстанції, на думку відповідача, є необґрунтованими, оскільки в них не конкретизовано призначення платежу, а саме, не зазначено вантажно-митні декларації, специфікації, фактури, якими було оформлено продаж товарів, за який здійснюється оплата; в платіжних документах є посилання лише на номер договору постачання товару. Відтак, такі докази не давали можливості чітко визначити товар, за який здійснювалася оплата.      
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Позивач відзив на касаційну скаргу не надав, що не перешкоджає її розгляду.      

Переглянувши оскаржувані рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої, третьої  статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону відповідають повною мірою.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що на підставі наказу від 11 травня 2018 року № 2019 ГУ ДФС проведено планову виїзну перевірку ФОП щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства. 
За результатами перевірки було складено акт від 17 липня 2018 року № 1341/13-06/ НОМЕР_1 , відповідно до якого самозайнята особа ОСОБА_1 оподаткування одержаних доходів за період, що перевірявся, здійснював на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, податку з доходів фізичних осіб найманих працівників, єдиного внеску та військового збору. За період, що перевірявся, встановлено порушення ОСОБА_1 пункту 44.1 статті 44, пункту 177.2, підпунктів 177.4.1, 177.4.3, 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України у виді завищення витрат за 2016 рік на загальну суму 4  046  555,67 грн, яке відбулося в результаті несплати за придбані у відповідному періоді товари, що зумовило відповідне заниження чистого оподатковуваного доходу фізичних осіб за вказаний період (а. с. 30). 
В результаті встановлення заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу фізичних осіб контролюючий орган дійшов висновку про порушення ним також приписів пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту  164.1.3 пункту 164.1 статі 164 ПК України щодо сплати військового збору (а. с. 31-32).
На підставі акта перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 21 серпня 2018 року: № 0359061306, яким нараховано суму основного платежу з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 728 380,02 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 364 190,01 грн; № 0359081306, яким донараховано суму основного платежу зі сплати військового збору у розмірі 60 698,34 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 30 349,17 грн.
Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями в частині заниження контролюючим органом показників його витрат на придбання товарів у компанії «Forklift Group Sp. Z o.o» за період, що перевірявся, ФОП звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Колегія суддів) виходить з такого. 
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України (в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин) об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Як встановлено судом першої інстанції між ФОП (покупець) та резидентом Польщі - компанією «Forklift Group Sp. Z o.o.» (постачальник) було укладено контракти від 10 вересня 2015 року № 10092015 та від 30 жовтня 2015 року № 30102015, згідно з якими постачальник мав здійснити поставку товарів покупцю відповідно до замовлення у формі Специфікації.
До матеріалів справи додано документи, які підтверджують виконання вказаних контрактів сторонами, подальше розмитнення товарів та фактичне понесення витрат на їх придбання, а саме: контракти №№ 10092015 та 30102015, специфікації до контрактів, вантажно-митні декларації від 6 січня 2016 року № 205070000/2016/000264, від 1 лютого 2016 року № 205070000/2016/003124, від 11 квітня 2016 року № 20507000/2016/12740, фактури №№ EX/21/12/2015-019, EX/28/11/2016-020, банківські виписки та платіжні доручення за 2016 рік, які було оглянуто судом.
Як встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, зроблений контролюючим органом розрахунок завищених витрат містив арифметичні помилки та подвоєння, що свідчить про невірність розрахунку сум донарахування по податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Як наслідок, податковим органом двічі знято з витрат вартість одного і того ж реалізованого об`єкта, що в подальшому призвело до невірного розрахунку та неправомірного визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Таким чином, суд дійшов висновку, з яким погодився представник відповідача під час судового розгляду, що контролюючим органом фактично не було враховано витрати позивача з огляду на їх недоведеність з придбання товарів за вказаними контрактами на підставі трьох вантажно-митних декларацій: від 6 січня 2016 року № 205070000/2016/000264, від 1 лютого 2016 року № 205070000/2016/003124, від 11 квітня 2016 року № 20507000/2016/12740 у загальній сумі 1 754 361,93 грн.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем до суду надано платіжні доручення (S.W.I.F.T.), які свідчать про оплату ним у 2016 році товарів, отриманих від компанії «Forklift Group Sp. Z o.o.»:
на підставі контракту від 30 жовтня 2015 року № 30102015: платіжні доручення від 22 січня 2016 року на суму 20 000,00 дол. США; від 3 лютого 2016 року на суму 12 260,00 дол. США; від 5 лютого 2016 року на суму 25 100,00 дол. США; від 8 лютого 2016 року на суму 48 703,00 дол. США; від 17 лютого 2016 року на суму 3 231,27 дол. США; загальна сума склала 109  294 дол. США;
на підставі контракту від 10 вересня 2015 року № 10092015: платіжні доручення від 22 січня 2016 року на суму 15 000,00 євро; від 22 січня 2016 року на суму 24 000,00 євро; від 26 січня 2016 року на суму 30 000,00 євро; від 27 січня 2016 року на суму 70 000,00 євро; від 28 січня 2016 року на суму 25 000,00 євро; від 4 квітня 2016 року на суму 44 500,00 євро; від 5 квітня 2016 року на суму 85 279,00 євро; від 7 квітня 2016 року на суму 10 632,00 євро; від 14 квітня 2016 року на суму 10 000,00 євро; від 15 квітня 2016 року на суму 20 000,00 євро; від 19 квітня 2016 року на суму 16 950,00 євро; загальна сума склала 351  361 євро.
Митна вартість товарів, отриманих позивачем на підставі вказаних контрактів склала: за вантажно-митною декларацією від 6 січня 2016 року № 205070000/2016/000264 - 65  892 дол. США (а. с. 155); за вантажно-митною декларацією від 1 лютого 2016 року № 205070000/2016/003124 - 2  894 євро (а. с. 157); за вантажно-митною декларацією від 11 квітня 2016 року № 20507000/2016/12740 - 42  568 євро (а. с. 160).
Враховуючи, що позивачем до суду надано докази здійснення ним у 2016 році оплати за отриманий за вказаними контрактами від компанії «Forklift Group Sp. Z o.o.» товар у сумі, яка значно перевищує спірну суму витрат позивача, не визнаних контролюючим органом; вказана митна вартість товарів, отриманих від компанії «Forklift Group Sp. Z o.o.» за такими контрактами, є також нижчою, ніж сума здійсненої позивачем оплати на користь польського постачальника на їх підставі; враховуючи ненадання відповідачем інших доказів наявності у позивача дебіторської заборгованості за попередні податкові періоди, яка б перевищувала суму здійснених позивачем у 2016 році платежів на користь компанії «Forklift Group Sp. Z o.o.», Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо недоведення контролюючим органом заборгованості позивача перед компанією «Forklift Group Sp. Z o.o» станом на кінець 2016 року за товари, поставлені згідно з вантажно-митними деклараціями №№ 205070000/2016/000264, 205070000/2016/003124, 20507000/2016/12740. 
Як зазначено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, відсутність заборгованості позивача перед компанією "Forklift Group Sp. Z o.o.» за 2016 рік також підтверджено листом постачальника від 14 грудня 2018 року № 1. 
Стосовно доводів відповідача, викладених у касаційній скарзі щодо наявності дебіторської заборгованості позивача перед компанією «Forklift Group Sp. Z o.o» у розмірі 13395 євро станом на кінець 2017 року, треба зазначити, що вказану обставину не було покладено в основу акта перевірки, відповідно до якого відсутні розбіжності у даних щодо вартості документально підтверджених витрат за 2017 рік, наданих позивачем у податкових деклараціях та встановлених під час перевірки. При цьому, перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, відображених у Додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2016-2017 роки, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 завищено витрати на загальну суму 4  046  555,67 грн, у тому числі за 2016 рік - 4  046  555,67 грн (а. с. 28-29).       
Посилання відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій того факту, що під час податкової перевірки позивачем не було надано доказів оплати товарно-матеріальних цінностей, також необґрунтовані, враховуючи, що право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, не обмежене поданням виключно тих доказів, що надавалися ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. Крім цього, вимоги частини четвертої статті 9 КАС України зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Аналогічні правові висновки викладно у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 815/1088/15, від 20 листопада 2018 року у справі № 806/434/16.
Колегія суддів не вважає за необхідне відступати від зазначених висновків Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої  статті 341 КАС України  (тут і далі - в редакції, яка діяла на дату подачі касаційної скарги) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно із статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 6 березня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2019 року у справі №  140/10/19 - без змін.
2. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                М. Б. Гусак
Судді                                                                                                          М. М. Гімон                      
                                                                                                                       Є. А. Усенко