ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 р.	Справа № 520/12563/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.02.20 року по справі № 520/12563/19
за позовом       ОСОБА_1      
до        Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області               
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач,      ОСОБА_1 ,    звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом   до   Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо зменшення розміру підвищення пенсії, як учасниl2;у бойових дій, при проведенні перерахунку та виплати пенсії з 01.01.2007 у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком;
- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір підвищення пенсії позивачу, як учаснику бойових дій, виходячи з розрахунку 150 % мінімальної пенсії за віком з 01.09.2000 та здійснити виплату підвищення пенсії в цьому розмірі з 01.09.2000, однією сумою, із врахуванням раніше виплачених сум та індексації;
- виплатити заборгованість підвищення до пенсії з 01.09.2000 однією сумою;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області перераховувати розмір пенсії позивачу, виходячи з розрахунку підвищення пенсії позивачу, як учаснику бойових дій, на 150 % розміру мінімальної пенсії за віком в подальшому.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Позивач,  не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.  
Позивач  в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  пояснення позивача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 з 01.01.2007р. перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області і отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ .
Позивач є учасником бойових дій і має відповідний статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII.
Вважаючи, що відповідач протиправно зменшує розмір підвищення пенсії як учаснику бойових дій та при проведенні перерахунку та виплати пенсії не здійснює виплату підвищення пенсії в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком з 01.09.2000р., позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та  доведеності відповідачем правомірності вчинених   ним дій щодо проведених виплат підвищення пенсії.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ).
Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
У відповідності до статті 8 Закону № 2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно статті 15 Закону № 2262-ХІІ особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.
За правилами частини 4 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального   захисту" № 3551-ХІІ та статті 15 Закону  № 2262-ХІІ (в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій пенсії за вислугу років підвищуються на 150 процентів мінімальної пенсії за віком.
Таким чином, вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії за вислугу років виступає мінімальна пенсія за віком.
Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статтею 28 Закону № 1058-ІV, яка набрала чинності 12 січня 2005 року.
За змістом частини 1 статті 28 Закону № 1058-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Положення частини 3 статті 28 Закону № 1058-ІV, на думку колегії суддів, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімальної пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу до основного розміру пенсії встановлено і виплачується підвищення, як учаснику бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року № 3551-XII, в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком з 01.09.2000 по 30.06.2003 у сумі 1908,12 грн.
Розмір мінімальної пенсії за віком на період до 01.10.2003 був визначений постановами Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій, призначених до 1 березня 1996 р., та  порядок обчислення пенсій, що призначаються після 1 березня 1996 року" від 19.03.1996 р. № 342, "Про підвищення розмірів пенсій, призначених до 1 серпня 1996 р., та порядок обчислення пенсій, що призначаються після 1 серпня 1996 року" від 26.07.1996 р. №831, і складав 16,62 грн.
          Підвищення до пенсії позивачеві як учаснику бойових дій у період до 01.01.2006 року виплачувалось виходячи з розміру, визначеного постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсії та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" від 3 січня 2002 року №1, який складав 19,91 грн.
Законом № 2939-IV внесено зміни, зокрема, до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального   захисту" № 3551-ХІІ (набрали чинності з 1 липня 2006 року), відповідно до яких, учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказане положення Закону № 2939-IV не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалось.
Як вбачається з матеріалів справи, з 1 липня 2006 року підвищення до пенсії виплачувалося позивачу у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тобто у розмірі, встановленому законом, який був чинним на той час.
Отже, оскільки в Законі № 3551-XII з 01.07.2006р. відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії на 150% мінімальної пенсії за віком, а визначено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то ГУ ПФУ в Харкіській області при нарахуванні та виплаті позивачу пенсії діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення розміру підвищення пенсії, як учаснику бойових дій, при проведенні перерахунку та виплати пенсії з 01.01.2007 у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком.
Зазначена позиція узгоджується з висновками, викладеним   в постанові Вищого адміністративного суду від 27.01.2016 по справі №1407/2а-10476/11.
Крім того, позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перерахувати розмір підвищення пенсії позивачу, як учаснику бойових дій, виходячи з розрахунку 150 % мінімальної пенсії за віком за період з 01.09.2000 та здійснити виплату підвищення пенсії в цьому розмірі з 01.09.2000, однією сумою, із врахуванням раніше виплачених сум, та в подальшому її виплачувати, також не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість та відсутність правових підстав для здійснення відповідного перерахунку та виплат, з наступних підстав.
Відповідно до  статті 63 Закону № 2262-XII  перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього  Закону  провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку.
Згідно із пунктом 1.5  розділу І постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за    № 1566/11846, заява про перерахунок пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Форма заяви міститься в додатку 3 вказаної постанови.
Як встановлено судом апеляційної інстанції позивач не звертався до ГУ ПФУ в Харківській області із відповідною заявою про перерахунок пенсії.
Отже, на думку колегії суддів, позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії ГУ ПФУ в Харківській області  є передчасними,    оскільки з відповідною заявою до пенсійного органу позивач не звертався, а відповідач будь-яких рішень, у т.ч. і щодо відмови, не приймав.
Щодо позовних вимог в частин зобов`язання відповідача здійснити   індексацію пенсії з 01.09.2000, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст. 67 Закону № 796-ХІІ конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. 
Крім індексації пенсії, яка здійснюється відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення, у разі, якщо величина середньої заробітної плати в Україні за даними спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади в галузі статистики за минулий рік зросла, то з 1 березня поточного року розмір пенсії підвищується в порядку, встановленому частиною другою статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
          Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003р. 
          Відповідно до ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п. 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян,  одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат,  що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди,  заподіяної працівникові  каліцтвом або  іншим  ушкодженням  здоров`я,  а також суми,  що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. 
          Пунктом 3 Порядку № 1078 встановлено, що до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму, а саме: пенсії, обчислені з урахуванням абзацу першого частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та додаткові пенсії, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму.
Відповідно до пункту 5 Порядку індексації сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.
Враховуючи викладене, а також розмір пенсії позивача, судова колегія погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити індексацію пенсії з 01.09.2000.
Крім того позовні вимоги в частині виплати позивачу заборгованості підвищення до пенсії з 01.09.2000  також не підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду не встановлено   наявності   у відповідача відповідної заборгованості по підвищенню до  пенсії перед позивачем з 01.09.2000.
          Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року по справі № 520/12563/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, без врахування в цей строк  терміну карантину встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено  29.05.2020 року