КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
 
Справа  №757/12646/16-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5133/2020                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 квітня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року (суддя Новак Р.В.) про зупинення провадження у цивільній справі за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Переверзева Ганна Олегівна про визнання недійсним договору дарування квартири,            
встановила:
 
у березні 2016р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати недійсним договір дарування квартири від 20 травня 2015 року № 195, укладений між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , здійснити переведення права власності на квартиру АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ФОП ОСОБА_5 у рахунок погашення боргу за договором про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 5 травня 2015 року № 330. 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 2014 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_3 40 % частки у ТОВ «ТД «Камілла» за 8 000 000грн. ОСОБА_3 зареєстрував частку у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» на своє ім`я, однак, кошти за цю частку продавцю не перерахував.
Позивач посилався на те, що уклав з ОСОБА_6 5 травня 2015 року договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» та про заміну первісного кредитора на нового, однак на час подання позовної заяви ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «ТД «Камілла» від 17 грудня 2014 року.
20 травня 2015 року між ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував своїй матері ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач стверджував, що договір дарування від 20 травня 2015 року є фіктивним, оскільки укладений за наявності спільного умислу між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на погіршення матеріального становища ОСОБА_3 шляхом приховання майна, що в подальшому надасть останньому можливість ухилитися від виконання грошового зобов`язання перед кредиторами.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року провадження у даній справі зупинено до вирішення по суті справи № 757/30431/18-ц за № 370/1226/15-ц за заявою ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним.
У поданій апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки судом лише формально зазначено, що представником відповідача доведена об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення справи № 370/1226/15-ц за заявою ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року. 
Крім того, в ухвалі суду безпідставно зазначено справу № 757/30431/18-ц, яка не має відношення до справ №757/12646/16-ц та № 370/1226/15-ц, а ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі № 370/1226/15-ц, тому підстав для зупинення провадження у даній справі не має.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Грушко О.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, вважаючи доводи позивача безпідставними, оскільки ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Зупиняючи провадження у даній справі, суд виходив з того, що представником ОСОБА_3 - Грушком О.О. доведена об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення заяви ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до 

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним.
Колегія суддів вважає, що даний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах процесуального права.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Визначаючи наявність підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Ухвала суду першої інстанції не містить обґрунтування, які саме обставини можуть бути встановлені при розгляді заяви ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року. 
У порушення вимог ст. 251 та 260 ЦПК України суд не вказав обставини, які б давали підстави для висновку, що подача заяви про перегляд рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року за нововиявленими обставинами виключає можливість на підставі наданих доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про стягнення коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним розглянута по суті і ухвалене судом рішення набрало законної сили, а подання заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами не є автоматичною підставою для висновку, що рішення у справі не набрало законної сили.
Суд також не врахував, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. 
Згідно статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим 

законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.  
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Зупинивши провадження у справі, суд не врахував, що провадження у даній справі було відкрито ще у березні 2016 року, тобто провадження у справі триває більше, ніж чотири роки, що порушує розумні строки розгляду справи.
Крім того, суд не звернув увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 210 ЦПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 251 та пунктами 1 - 3 частини першої статті 252 цього Кодексу.
Отже, закривши підготовче провадження та призначивши розгляд справи по суті, суд повинен був обґрунтувати правомірність зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України без дотримання вимог ч. 3 ст. 210 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. 
Колегія суддів вважає, що постановивши ухвалу про зупинення провадження у даній справі, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, постановив необґрунтовану ухвалу, тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК  України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року скасувати, справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Переверзева Ганна Олегівна про визнання недійсним договору дарування квартири направити до Печерського районного суду міста Києва для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                            І.М. Рейнарт

Судді                                                                               Г.М. Кирилюк

                                                                                         Т.А. Семенюк