ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 р.	Справа № 520/12787/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Зеленського В.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.01.20 у справі № 520/12787/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області           
          про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 (далі за текстом також - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом також - відповідач), в якому просив суд:
- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №354 від 24.07.2019;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення не відповідає правовим засадам Конвенції про статус біженців та вимогам Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення Харківський окружний адміністративний суд не надав належної оцінки твердженням та доказам позивача щодо існування реальної загрози його життю та свободі, а також його побоюванням, що він може зазнати переслідування з боку органів державної влади Бангладеш.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , залишив територію країни громадянської належності 06.02.2018 і літаком з пересадкою у м. Шарджі (Об`єднані Арабські Емірати) прибув до м. Москви (Російська Федерація).
Зі слів позивача (які не спростовані доказами про протилежне) з лютого по вересень 2018 ОСОБА_2 навчався спочатку в Пензенському державному технологічному університеті (м. Пенза), а потім із жовтня 2018 по травень 2019 року - в Башкирському державному університеті (м. Уфа).
До України ОСОБА_2 прибув у травні 2019 року, вважаючи ситуацію в цій країні більш привабливою для проживання.
Перетин державного кордону України було здійснено позивачем поза межами офіційних пунктів пропуску.
12.06.2019 з цього приводу відносно позивача складався протокол про адміністративні правопорушення за порушення вимог частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
04.07.2019 ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, аргументуючи яку зазначав, що у країні походження йому загрожує небезпека з політичних причин, а саме через приналежність до Націоналістичної партії Бангладешу та конфлікти з прихильниками іншої політичної партії.
18.07.2019 працівниками відповідача із позивачем була проведена співбесіда, результати якої оформлено протоколом /а.с.28-33/. У співбесіді, проведеній 18.07.2019, ОСОБА_2 зазначив, що коли він проживав у місті Дакка (Бангладеш), йому нічого не загрожувало.
Водночас, у ході співбесіди, проведеної відповідачем із ОСОБА_3 24.07.2019 позивач повідомив про побоювання повертатися до країни походження через політичні переконання та приналежність до політичної партії, яка знаходиться не при владі у країні його походження.
За результатами співбесід із позивачем ГУ ДМСУ в Харківській області видано наказ №354 від 24.07.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Підставою для видання зазначеного наказу №354 від 24.07.2019 стала очевидна необґрунтованість  заяви позивача та відсутність умов, передбачених пунктом першим та пунктом тринадцятим частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".
Не погодившись із прийнятим Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області рішенням про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач оскаржив його у судовому порядку.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами Державної міграційної служби України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає таке.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011  (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно із пунктом першим статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту тринадцятого частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
Отже під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають ураховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
Водночас, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.
За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Хоча, безумовно, такі докази можуть не бути беззаперечними та достатніми для підтвердження реальності ризику існування загрози переслідування з урахуванням правової ситуації, яку потрапляють шукачі притулку на території іншої країни, та можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати щонайменше ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання). 
Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання: владі має бути відомо про політичні переконання особи і вони мають нести владі певну загрозу.
Як убачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 підставою надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні визначив побоювання зазнати переслідувань з боку органів державної влади за участь у діяльності політичної партії, оскільки приймав участь у бійках між прихильниками різних політичних партій, отримував ушкодження та притягався до відповідальності на території Народної Республіки Бангладеш.
Проте, позивач не повідомив про жодні подібні факти проявів своєї політичної позиції, а також, не надав жодних документів, які б підтверджували його переслідування або загрозу переслідування за політичною ознакою в Народній Республіці Бангладеш.
Водночас, зі змісту заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколів співбесід ОСОБА_1 убачаються розбіжності між твердженнями позивача щодо наявності загрози зазнати переслідувань з боку органів державної влади за участь у діяльності політичної партії у країні громадянської належності.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявляючи про побоювання стати жертвою переслідувань, позивач не надав жодних відомостей про намагання захистити свої інтереси або документальних доказів останнього, так само, як і не надав жодних належних та допустимих доказів ведення ним (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної діяльності на території Батьківщини, окрім самих лише тверджень про участь у діяльності політичної партії.
Участь у бійках від імені політичної партії є за своєю правовою суттю усвідомленим та цілеспрямованим протиправним діянням особи з приводу порушення елементарних базових правил громадського порядку та громадянського суспільства в частині ведення політичної діяльності і не може бути визнана судом різновидом легальної політичної або суспільної діяльності.
Також і ймовірне отримання ушкоджень внаслідок таких бійок та подальше притягнення до відповідальності не можуть бути визнані судом проявами утисків позивача за його політичні переконання. Позивач не наводить фактів свого арешту чи затримання з мотивів здійснення ним антиурядової діяльності під час перебування на Батьківщині.
Також, відсутність підстав переслідувань позивача з політичних мотивів спростовуються матеріалами співбесіди від 18.07.2019, у ході якої він повідомив, що цілеспрямовано залишив країну походження та потрапив на територію Російської Федерації з подальшим прибуттям до України у пошуках кращих умов життя.
В матеріалах справи відсутні докази наявності достатніх побоювань у позивача стати жертвою переслідувань за свої переконання з огляду на встановлені обставини.
Із аналізу викладеного можна зробити висновок, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Водночас, про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань свідчить те, що позивач прибув до України з території іншої безпечної країни, де перебував тривалий час.
Колегія суддів зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Тому колегія суддів уважає, що судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".
При цьому, відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати  як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17 та від 06.09.2019 у справі №826/15903/16.
За такого правового врегулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, встановлені обставини свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду  - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України судом апеляційної інстанції не вирішується, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 14 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №520/12787/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Зеленський	
Судді	   	І.С. Чалий    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  20.03.2020 року