ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 березня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2231/19
Головуючий у першій інстанції - Філатова Л. Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/364/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Харечко Л.К.,
суддів: Бечка Є.М., Онищенко О.І.,   
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року у складі судді Філатової Л.Б., повний текст якого складений 16.12.2019 року в м. Чернігові, 

                                           В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, просив стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені, виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Судовий збір в сумі 768 грн. 80 коп. та 4 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу компенсовано позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Доводи скарги зводяться до того, що задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції залишив поза увагою ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, норми Конституції України та ст. 109 ЖК УРСР, адже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника квартири. Вважає, що є всі підстави для скасування рішення, оскільки, позивач, придбаваючи житло, знав про те, що в ньому проживає відповідач, як член сім`ї колишнього власника, який є особою з інвалідністю, іншого житла не має, а отже, не подбав про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється він від свого права користування жилим приміщенням. 
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.
Вислухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на даний час власником квартири є саме він і оскільки здійснювати право власності в розумінні ст. 317 ЦК України він не може через існуючі з боку відповідача перешкоди, право власності позивача підлягає захисту шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири.
З таким висновком погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам даної справи.
Судом встановлено, що 01.11.2016 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 12-13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 15).
27.02.2019 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу зазначену вищу квартиру (а. с. 7-9).
Згідно з довідкою Об`єднання житлово - будівельних кооперативів від 19.04.2017 року ОСОБА_4 була зареєстрована у спірній квартирі з 04.03.2003 року по 26.12.2016 року. На день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована одна (а. с. 15).
На даний час в квартирі без реєстрації проживає відповідач - ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї нового власника квартири - позивача ОСОБА_1 .
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.12.2017 року у справі № 751/1413/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без шлюбу, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 01.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , позовні вимоги задоволені частково, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою з 01.01.2004 року по 20.12.2016 року, у задоволенні решти вимог відмовлено (а. с. 40-41). Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 21.02.2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а постановою Верховного Суду від 28.01.2019 року рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у вказаній справі залишені без змін (а. с. 42-45).
Вирішуючи дану справу, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири від 01.11.2016 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (позивач зазначав, що квартира була придбана ним з ОСОБА_4 під час їх спільного проживання, а тому, він є спадкоємцем за законом згідно з ст. 1264 ЦК України), оскільки, відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали з спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, то встановлення даного факту для позивача має юридичне значення та дає можливість звернутися з заявою про прийняття спадщини за законом до відповідної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, які наділені дискреційними повноваженнями визначати черговість спадкоємців за законом, а суд не вправі, вирішуючи даний позов, з`ясовувати черговість спадкоємців за законом.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.07.2019 року у справі № 751/2857/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, припинення права спільної сумісної власності, позовні вимоги задоволені частково, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як членами однієї сім`ї, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між собою з 01.01.2004 року по 20.12.2016 року, у задоволенні решти вимог відмовлено (а. с. 98-105). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24.10.2019 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 78).
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що сам факт спільного проживання не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін; частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного, у тому числі, за рахунок майна, яке є особистою приватної власністю. Факт придбання спірної квартири внаслідок спільної праці або спільних коштів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 належними та допустимими доказами не підтверджено.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. 
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно з ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 321 ЦК України обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.
Також правилами статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), що проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Отже колегія суддів вважає, що з моменту відчуження ОСОБА_4 ОСОБА_3 квартири, яка в подальшому відчужила її ОСОБА_1 , власник (наймач) квартири змінився, новим власником став позивач, в зв`язку з чим змінився і статус відповідача, тобто на даний час він не відноситься до члена сім`ї позивача, а тому не має законних підстав претендувати на проживання (користування) спірною квартирою. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що він має всі підстави проживати в квартирі з огляду на те, що факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є  підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника, до уваги не сприймаються, оскільки суперечать нормам матеріального права, які регулюють відносини права власності.
Посилання відповідача на те, що придбаваючи житло, позивач знав про те, що в ньому проживає ОСОБА_2 , як член сім`ї колишнього власника, а тому, повинен був подбати і про його інтереси, як особи, яка має інвалідність і не має іншого місця проживання також не можуть бути взяті до уваги, адже, не зважаючи на встановлений судовим рішенням факт проживання однією сім`єю  відповідача з ОСОБА_4 у період з 01.01.2004 року по 20.12.2016 року в спірній квартирі, ОСОБА_2 не можна визнати особою, яка не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з огляду на те, що він має інше місце для проживання, про що свідчать дані управління державної міграційної служби у Чернігівській області (а. с. 24), якими встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Також за час спільного проживання з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не оформив, як це передбачено законом, своє право на користування квартирою, а отже, не має права на користування нею. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені надані сторонами докази, належним чином проаналізовані обставини справи, а також дотримані норми матеріального і процесуального права. Тому, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складений 23.03.2020 року.

Головуючий:                                                 Судді: