ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/6011/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:          головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                                                  суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,
розглянувши у відкритому 
судовому засіданні в м. Дніпрі 
апеляційну скаргу                               Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області 

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року (головуючий суддя - Максименко Л.Я.) в адміністративній справі

за позовом                                          ОСОБА_1 

до                                                   Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області

про                                                   визнання протиправною та скасування вимоги, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - Відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій №Ф-83605-51 від 15.11.2019 області про сплату боргу (недоїмки) у загальній сумі 24 941 грн. 20 коп.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 19.02.2008 року. Проте, у зв`язку з відсутністю доходу, звіти до контролюючого органу не подавав, підприємницьку діяльність фактично не здійснював з 2008 року.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено (а.с.63-66).
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що факт державної реєстрації фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності не зобов`язує таку особу до активного її ведення. Позивач підприємницьку діяльність у спірний період не здійснював. Згідно відомостей трудової книжки Позивача встановлено, що з 27.01.2012 ОСОБА_1 прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ). Контролюючий орган мав право нарахувати внесок та сформувати вимогу про його сплату, на підставі: акта перевірки; звітності, що подається платником до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до закону нараховується внесок. Проте, Позивач не подавав звітність, Відповідач чи інший державний орган не проводив перевірку стосовно Позивача, не витребовувались у Позивача та не надавались Відповідачеві бухгалтерські та інші документи. Облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки така система призначена виключно для відображення відомостей, одержаних безпосередньо від платника або за результатами проведеної перевірки. Крім того, недотримання Відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило Позивача можливість передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на Позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що чинним законодавством не передбачено підстав звільнення від сплати єдиного внеску у разі, якщо фізична особа-підприємець не здійснює підприємницьку діяльність або діяльність фактично не ведеться. Судом першої інстанції помилково зроблений висновок про відсутність у Позивача обов`язку з його сплати, оскільки Позивач підприємницьку діяльність у спірний період не здійснював, а працював на іншій роботі водієм автотранспортних засобів, оскільки Позивач не відноситься до категорії осіб, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону №2454-VI, як звільнених від сплати за себе єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підстави даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень (п.3 розділ VI Порядок №449). 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд в задоволенні апеляційної скарги - відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.
У відзиві Позивач, також, просив суд розглянути справу в порядку спрощеного провадження без участі сторони Позивача.
22 травня 2020 року на електронну пошту Третього апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від Головного управління ДПС у Запорізькій області про проведення судового засідання по справі №280/6011/19 в режимі відеоконференції.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області про проведення судового засідання по справі №280/6011/19 в режимі відеоконференції.
27 травня 2020 року на електронну пошту Третього апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від Головного управління ДПС у Запорізькій області про розгляд справи №280/6011/19 за відсутності представника Відповідача.
Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.
Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 на території України карантину до суду апеляційної інстанції не надходило.
За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що Позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець 19.02.2008 року виконавчим комітетом Бердянської міської ради Запорізької області, номер запису 20990000000012622, перебував на обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування.
28.08.2019 року у відношенні фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення підприємницької діяльності.
13.08.2019 року ГУ ДФС у Запорізькій області винесена податкова вимога № Ф-83605-51 про необхідність сплати Позивачем 23 785,08 грн. заборгованості з єдиного внеску.
За результатами розгляду скарги від 26.09.2019 б/н Державною податковою службою України від 31.10.2019 №7798/6/99-00-08-06-01 прийнято рішення, відповідно до якого вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.08.2019 №Ф-83605-51 Головного управління ДФС у Запорізькій області скасовано та визнано її відкликаною з дня прийняття даного рішення. Скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Головне управління ДФС у Запорізькій області сформувати та направити нову вимогу.
15 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у Запорізькій області винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-83605-51, згідно якої заборгованість Позивача зі сплати єдиного внеску складає 24 941,20 грн.
Відповідно до наданого контролюючим органом розрахунку, недоїмка зі сплати єдиного внеску виникла за період 2017 року, І-ІV квартали 2018 року, І-ІІІ квартали 2019 року.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 09 грудня 2019 року Позивача було зобов`язано надати належним чином засвідчені копії трудової книжки.
На виконання зазначеної ухвали суду Позивачем долучено до матеріалів справи копію трудової книжки (а.с.37-38).
Згідно вказаної копії трудової книжки 27 січня 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Підпунктом  14.1.195  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закону № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом  статті 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої  статті 4 Закону №2464  з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця  Законом № 2464-VI  не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд апеляційної інстанції вважає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм  Закону № 2464-VI  щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду щодо застосування норм права, сформульованими у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19; адміністративне провадження №К/9901/28514/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18; адміністративне провадження №К/9901/25355/1. 
Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  підлягають застосуванню судами як джерела права.
Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Наявною у матеріалах справи копією трудової книжки Позивача підтверджується обставина того, що в період з 2012 року останній перебуває у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та є найманим працівником.
Контролюючий орган вказану обставину в ході розгляду справи не заперечував, доказів на її спростування не надав, клопотання про витребування доказів не заявляв. 
Таким чином, за станом на момент спірних правовідносин Позивач був працівником у розумінні підпункту14.1.195  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України.
Про отримання доходу Позивачем у спірних правовідносинах Відповідач не зазначав, відповідні докази стосовно отримання Позивачем доходу у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні  Закону № 2464-VI  Позивач є застрахованою особою і обов`язок із нарахування та сплати єдиного внеску за нього в періоди, за які винесена оскаржувана вимога, покладався на його роботодавця, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску Позивачем додатково як фізичною особою-підприємцем, яка мала право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що для зазначеного висновку достатнім є підтвердження обставини перебування Позивача у трудових відносинах у відповідний період.
Поряд із цим, за будь-яких умов Позивач не повинен відповідати за виконання страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, що узгоджується із висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року у справі №617/927/17; адміністративне провадження №К/9901/24092/18.
Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувану вимогу Відповідача не можна вважати правомірною, що вказує на необхідність задоволення заявленого адміністративного позову.
Поряд із цим, за наведених обставин справи та викладеного правового регулювання помилковими є висновки суду першої інстанції стосовно того, що Закон №2464-VI не містить норм щодо обов`язку фізичної особи - підприємця сплачувати єдиний внесок у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність.
Також необґрунтованими є посилання суду на те, що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів не є самостійною підставою для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки вони суперечать вимогам Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, прийнятої на виконання вимог  Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI.
Підпунктом 2 пункту другого розділу VII вказаної Інструкції передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Підставою формування оскаржуваної вимоги є дані інформаційної системи органу доходів і зборів, про що зазначено у тексті вимоги.
Правова позиція, аналогічна викладеній, наведена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №813/4686/16.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що допущення контролюючим органом несвоєчасного направлення вимоги про сплату недоїмки не може бути самостійною підставою для її скасування, враховуючи факт встановленого порушення вимог законодавства з боку платника єдиного внеску. Крім того, відповідно до положень частини 16 статті 25  Закону №2464-VI  строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно заявлених позовних вимог, задовольнивши адміністративний позов. Поряд із цим, викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки засновані на неправильному застосуванні норм матеріального права, що у відповідності до положень статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення шляхом зміни його мотивувальної частини.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області - задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року у справі №280/6011/19 - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови Третього апеляційного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року у справі №280/6011/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
В повному обсязі постанова складена  28 травня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов