ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2020 р.	Справа № 480/3314/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ковпаківського  відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року (головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, повний текст складено 24.10.2019), по справі № 480/3314/19
за позовом         ОСОБА_1  
до     Ковпаківського  відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області                
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- скасувати постанову державного виконавця  Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Гриценко А. О. про стягнення виконавчого збору від 02.08.2019 ВП №58359685.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 задоволено позов.
Скасовано постанову Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми від 02.08.2019 ВП 58359685 про стягнення виконавчого збору в розмірі 8346 грн. 
Ковпаківський відділ державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області (далі - відповідач ), не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про не вірне встановлення обставин справи, не врахування судом, що рішення суду було виконано державним виконавцем примусово, а не в добровільному порядку, як зазначено судом,  жодних законодавчих підстав для не стягнення виконавчого збору судом не встановлено, а тому  постанова про стягнення виконавчого збору прийнята відповідачем правомірно, в межах повноважень та у спосіб встановлений законом. 
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу. 
24.12.2019  ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду за заявою відповідача зупинено провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18.
21.04.2019 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду за заявою представника позивача  поновлено провадження  у даній справі.
Позивач також просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідно до ч. 4 ст.  229, ч. 1 ст. 308  КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що 05.09.2018 рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми по справі № 592/10318/17, яке набрало законної сили,  вселено   ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 82-86).
На виконання судового рішення Ковпаківським районним судом м. Суми 07.02.2019 видано виконавчий лист № 592/10318/17, згідно якого   ОСОБА_1 (боржник) зобов`язаний вселити ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 (а.с. 40-41).
Зазначений виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання та державним виконавцем  Ковпаківського відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Гриценко А. О.  винесено постанову від 13.02.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 58359685(а.с. 37).
Судом встановлено, що державним виконавцем проводилися  дії щодо забезпечення примусового виконання рішення суду, а саме: здійснювався вихід за спірною адресою, про що свідчить відповідний акт від 26.02.2019, також за заявою боржника ( ОСОБА_1 )  на час проходження ним військової служби, зупинено виконавче провадження, про що свідчить постанова державного виконавця від 22.03.2019 ( а.с. 22, 38, 39, 49,61)
За заявою стягувача ( ОСОБА_2 )  державним виконавцем поновлено виконавче провадження, про що винесено постанову від 02.08.2019 (а.с.64, 67)
В ході проведення виконавчих дій, за участю понятих  державним виконавцем виконано судове рішення, та вселено  стягувача до приміщення за адресою АДРЕСА_2 , про що складено відповідний акт від 02.08.2019 (а.с.65)
02.08.2019 відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 8346,00 грн  та 08.08.2019 закінчено виконавче провадження № 58359685 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням рішення суду, про що винесено постанову (а.с. 11, 23).
Постанова про закінчення виконавчого провадження на даний час не оскаржена та є чинною.
Виконавчий збір боржником в добровільному порядку не сплачено та 09.08.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59765888 з примусового виконання постанови державного виконавця Ковпаківського ВДВС  м. Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Гриценко А. О. від 02.08.2019 № 58359685 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 8346 грн.
Не погоджуючись з постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення виконано боржником по виконавчому провадженню в добровільному порядку, у зв`язку з чим стягнення виконавчого збору  з позивача є необґрунтованим.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду з наступних підстав .
 Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. 
Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.
Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 № 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.
Згідно з п. 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом, зокрема немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення. 
Відповідно до п. 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.
Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа немайнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.
Отже, умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 по справі № 2540/3203/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що судове рішення позивачем виконано у добровільному порядку, та в якості належного доказу зазначеного враховано акт державного виконавця про вселення стягувача.
Колегія суддів зазначає, що висновки суду є помилковими, не відповідають обставинам справи, доказам, що містяться в матеріалах справи, крім того зазначені судом обставини не є підставами, що звільняють боржника від сплати виконавчого збору.
Виконання рішення суду про вселення стягувача врегульовано ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5  ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. 
У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово.
Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.
Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.
Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення.
Судовим розглядом встановлено, що державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2019 боржнику було встановлено  строк виконання рішення 10 робочих днів. (а.с.14)
Зазначений строк є часом, що надається боржнику для виконання судового рішення в добровільному порядку. Проте жодних доказів щодо виконання в зазначений строк боржником судового рішення матеріали справи не містять, та таких доказів не надано ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.
Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що примусове вселення ОСОБА_2 до квартири відбулося саме під час проведення виконавчих дій,  на підставі заяви стягувача,  а не за заявою боржника ( ОСОБА_1 )  та за участі понятих, що підтверджується актом державного виконавця від 02.08.2019.
Акт державного виконавця про вселення стягувача є доказом вчинення державним виконавцем виконавчих дій по примусовому виконанню судового рішення, та не є доказом добровільного  виконання позивачем рішення суду, як помилково зазначає суд першої інстанції. 
Колегія суддів зазначає, що державним виконавцем фактично виконано виконавчий документ, вжито  заходів,  примусового виконання , які призвели до виконання рішення суду, виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням судового рішення відповідно до п.9 ч.1 ст.39,40 Закону України " Про виконавче провадження",  а отже постанова про стягнення судового збору прийнята ним правомірно.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем доведено належними доказами правомірність прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 02.08.2019 ВП №58359685.
Крім того, колегія суддів зазначає, що ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік обставин за наявності яких виконавчий збір не стягується, зокрема:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Колегія суддів зазначає що ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції не встановлено наявність обставин, які є підставою для не стягнення виконавчого збору.
Оскільки, судом першої інстанції при винесенні вказаного рішення порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України колегія суддів вважає за необхідним  скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 287, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Ковпаківського  відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області  задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року по справі № 480/3314/19  скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій