КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                         
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/824/186/2020
унікальний номер справи 757/43923/18-ц
                                                              
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                                У К Р А Ї Н И
 
           28 лютого 2020 року      Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
 
                                судді - доповідача                             Білич І.М.
                                суддів                                                 Музичко С.Г., Іванченка М.М.
                                при секретарі                                     Кемському В.В.
за участю: представника позивача                       ОСОБА_1 
                    відповідача                                         ОСОБА_2 
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду міста Києва Бусик О.Л.,
по цивільній справі №757/43923/18-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
 
в с т а н о в и л а:
 
У  вересні 2018 року  ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля Mercedes-BenzS420 1995 року випуску в розмірі 88 156,50 грн. 
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони з 17 вересня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, у лютому 2018 року за спільні кошти подружжя було  придбано автомобіль, який використовувався ними спільно. Однак після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач залишив автомобіль у своєму особистому користуванні. Пізніше вона довідалася, що ОСОБА_2 у червні 2018 року без її відома продав транспортний засіб, використавши отримані від продажу кошти на власний розсуд. 
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Посилаючись на безпідставне не взяття судом першої інстанції обставин на підтвердження припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами в березні 2018 року, тобто до продажу автомобіля відповідачем. Указана обставина, на думку позивача, преюдиційно встановлена в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року по цивільній справі №757/51573/18-ц про розірвання шлюбу.
Також вказувала на те, що відмовивши  у проведенні судової автотоварознавчої експертизи суд першої інстанції позбавив її можливості належним чином визначити вартість спірного майна.
 
ОСОБА_2   до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін. Посилаючись на те, що обставини, про які зазначає позивач, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року не встановлювалися. Крім того, вважає, що позивачем без будь-яких належних та допустимих доказів визначена вартість спірного майна.
 
Представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити, ухваливши рішення про задоволення позову.
У судовому засіданні відповідач не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, яке відбувалося  в режимі відеоконференції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації вартості Ѕ частки в спільному сумісному майні подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб був проданий в період перебування сторін в шлюбі, а кошти виручені від продажу майна були використані в інтересах сім`ї.
 
Проте  погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом при розгляді справи  було встановлено, що 17 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб.
13 лютого 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки Mercedes Benz S420, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
15 червня 2018 року вказаний транспортний засіб  продано ОСОБА_4 за ціною 48 000 гривень згідно з пунктом 2.2. договору купівлі-продажу.
Рішенням Печерського районного суду від 07 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
 
Відповідно до положень ст.61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
За ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Обставини щодо набуття спірного автомобіля під час шлюбу та за кошти подружжя сторонами не заперечувалися.
Таким чином,  суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що  автомобіль марки Mercedes Benz S420, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був  придбаний в період перебування сторін у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя.
 
  Суд першої інстанції  вказував у рішенні, що рішенням суду  про розірвання шлюбу між сторонами, яке набрало законної сили встановлено, що із заявою про розірвання шлюбу  ОСОБА_3 звернулася в жовтні 2018 року, відтак спірний автомобіль продано під час перебування сторін у шлюбі та з відома позивача. Оскільки за змістом рішення суду про розірвання шлюбу момент припинення шлюбних відносин між сторонами збігається з часом знаходження позову про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_2 у суді. Вказуючи при цьому на відсутність жодних підтверджень іншої, більш ранньої дати щодо вказаного факту.
 
  У той же час, колегія суддів вважає, що  висновки  суду першої інстанції щодо того, що спірний транспортний засіб був проданий в період перебування сторін в шлюбі, а кошти виручені від продажу майна були використані в інтересах сім`ї, не ґрунтуються на матеріалах справи.
  Згідно матеріалів цивільної  справи №757/51573/18-ц про розірвання шлюбу вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами  були припинені в березні 2018 року ( а.с.4 - 6 справи №757/51573/18-ц). 
  ОСОБА_2 під час розгляду  справи  щодо розірвання шлюбу подав на адресу Печерського районного суду міста Києва заяву, за якою просив суд  розглядати справу без його участі та не заперечував проти задоволення позовної заяви ОСОБА_3 (а.с.28 справи №757/51573/18-ц). 
   Відтак, суд першої інстанції в рішення про розірвання шлюбу прийшов до висновку, що  відповідач подав заяву про визнання позову (а.с.32 справи №757/51573/18-ц). Зазначаючи також, що з часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось.
   Таким чином, відповідач  не спростовував обставин викладених позивачем в  позовній заяві про розірвання шлюбу, серед іншого вказаного часу припинення фактичних шлюбних відносин - з березня 2018 року.
   Враховуючи, що за положеннями ч. 4 ст.82 ЦПК України,  обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини,  колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при  постановленні рішення в справі  про поділ майна подружжя, зазначені обставини не були взяті до уваги.
 
   Відтак, висновки  суду, що спірний транспортний засіб був проданий в період перебування сторін в шлюбі, а кошти виручені від продажу майна були використані в інтересах сім`ї, є помилковими у зв`язку з чимприйняте рішення про поділ майна підлягає скасуванню з постановленням нового  у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України.  
   
 Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст.71 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК).
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Матеріали справи не містять письмової згоди  ОСОБА_3 на відчуження ОСОБА_2 спільного сумісного майна подружжя, а саме вище зазначеного транспортного засобу. Наявність вказаної згоди заперечує і сама позивач.
Висновок щодо необхідністі отримання письмової згоди другого з подружжя при розпорядженні транспортним засобом, який є спільною сумісною власністю подружжя, висловлений також Верховним Судом упостанові від 27.11.2019 року по справі № 133/3928/14-ц. 
 
 Також Верховним Судом зазначаються способи захисту такого порушеного права (постанова від 27.11.2019 року по справі № 133/3928/14-ц). Зокрема, право колишнього подружжя на майно, яке було об`єктом спільної сумісної власності, може бути захищено двома способами: шляхом визнання недійсним договору, за яким спірне майно відчужене на користь іншої особи, та шляхом отримання грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна.
Право вибору способу захисту належить особі, чиї права порушено та залежить від її намірів: отримати спірний об`єкт у володіння і користування чи отримати грошову компенсацію за частку у цьому об`єкті. Обидва способи захисту є належними та ефективними.
ОСОБА_3   звертаючись до суду  з позовом обрала спосіб захисту власного порушеного права шляхом стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини спірного транспортного захисту,  а саме  вказуючи вартість  спірного майна   виходячи з оголошень ОСОБА_2 розміщених в мережі Інтернет - за 6500 доларів США, що є еквівалентом суми грошових коштів у гривні - 176 313 гривень.
Відповідач, заперечував проти того, що ним  розміщувалася будь-яка інформація  в мережі Інтернет щодо продажу спірного автомобіля. Надаючи наявний у нього договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого ОСОБА_2 відчужив його ОСОБА_4 за 48 000 грн. (т. 1, а.с. 218.)
Визначаючи вартість автомобіля, сторони правочину виходили з дефектного акту (т.1 а.с. 217).
 
Враховуючи, що в ході апеляційного розгляду справи, сторони не  заявляли  клопотання про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи щодовстановлення дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки Mercedes Benz S420, 1995 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ,, а також не надали доказів  щодо можливого встановлення  такої вартості транспортного засобу на момент його продажу з урахуванням положень викладених упостанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають  частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на її  користь   Ѕ частини вартості   проданого відповідачем транспортного засобу ( 24 000 гривень) з урахуванням  його ціни вказаної у договорі купівлі - продажу ( 48 000 гривень) .
Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ринкова вартість автомобіля марки Mercedes Benz S420, 1995 року випуску, кузов      НОМЕР_2 , є іншою сторонами не надано.
 
За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
В свою чергу  за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Також, в порядку  передбаченому ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 559 грн. 64 коп.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  задовольнити частково.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.
 
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
 
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки MercedesBenz S420, 1995 року випуску, кузов      НОМЕР_2 у розмірі 24 000 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 559 грн. 64 коп.
 
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено   16  березня 2020 року.
 
            Суддя-доповідач:            
 
Судді: