Постанова
Іменем України
17 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 723/1805/17
провадження № 61-43161св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,
відповідачі: Великокучурівська сільська рада Сторожинецького району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2018 року у складі судді Дедик Н. П., та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Яремко В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця») звернулося до суду з позовом до Великокучурівської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Укрзалізниця» посилалося на те, що між позивачем та землевпорядною організацією ПП «Ріга» укладено договір від 30 грудня 2013 року № Л/П-134382/НЮ про виконання робіт з інвентаризації земель та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») в межах смуги відведення. 
На виконання умов зазначеного договору ПП «Ріга» виготовило технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки                ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці - Вадул-Сирет від 283 км+894 м до 287 км+608 м в адміністративних межах Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області.
У результаті проведеної інвентаризації встановлено, що земельна ділянка площею 0,2144 га частково накладається на смугу відведення залізниці від 283км+894м до 287км+608м. Вказана земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 рішенням Великокучурівської сільської ради від                     30 травня 2007 року № 44-07/07, видано державний акт серії ЯД №110417 від 28 вересня 2007 року та зареєстровано в державному земельному кадастрі № 7324582000:02:003:0275.
Згідно з «Планом границ полосы отвода линии Черновцы-Адынката Львовской железной дороги в административных границах Черновицкого района Черновицкой области», який є доказом землекористування залізниці, розробленим та погодженим у 1959 році, ширина смуги відведення на вказаній вище ділянці становить 70 м від осі колії. Земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 входить у ширину смуги відведення залізниці і загальна площа перетину становить 0,2144 га.
На земельній ділянці, розміри якої визначені Планом смуги відведення, розташована головна колія № 020122036, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством.
Посилаючись на те, що вказане рішення прийнято з порушенням законодавства та порушує право позивача на користування земельною ділянкою, ПАТ «Укрзалізниця», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд визнати незаконним та скасувати рішення Великокучурівської сільської ради № 44-07/07 від 30 травня 2007 року в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_1 у приватну власність в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 10 червня 2015 року, зареєстрований в реєстрі № 936 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7324582000:02:003:0275 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7324582000:02:003 : 0275 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.
Короткий зміст рішення судів першої  та апеляційної інстанцій
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від                      03 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року, позовні вимоги                                    ПАТ «Українська залізниця» задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області № 44-07/07                                від 30 травня 2007 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Скасовано запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7324582000:02:003:0275 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що спірна земельна ділянка є смугою відведення залізниці, знаходилася у правомірному користуванні ПАТ «Українська залізниця», а Великокучурівська сільська рада як орган місцевого самоврядування не мала права розпоряджатися нею. Суд вважав, що рішення Великокучурівської сільської ради від 30 травня 2007 року № 44-07/07 року про передачу ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,24 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, є незаконним і підлягає скасуванню шляхом скасування запису про передачу зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 у Поземельній книзі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині визнання договору недійсним, суди виходили з того, що вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не наведено підстав, визначених законом, для визнання його недійсним. Окрім того, на думку судів, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
Вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не підлягають задоволення, оскільки вони є похідними від оспорювання правочину щодо цього майна.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
25 жовтня 2018 року ПАТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року в частині відмови у позовних вимогах і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2018 року та постанова Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року оскаржуються лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 10 червня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 936, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7324582000 :02:003:0275 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У грудні 2018 року справу № 723/1805/17 передано до Верховного Суду. 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Сімоненко В. М.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилковий висновок про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування її державної реєстрації, оскільки за правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суди правомірно вважали, що правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінено в будь-який інший спосіб, аніж встановлено законодавством, проте не звернули належної уваги на те, що спірний договір дарування порушує право залізниці на користування належної їй земельної ділянки та дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Крім того, суди у порушення положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» помилково вважали, що вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не підлягає задоволення, оскільки внесення змін до Державного земельного кадастру можливе лише після ухвалення рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Відзив на касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Черновцы - Адынката Львовской железной дороги в административных границах Черновицкого района Черновицкой области от 269 км+000м до 293 км+090м», розробленого Дорпроект Юго-Западной ж.д. в 1959 році, ширина смуги відведення з лівої сторони по ходу становить 70 м від осі колії. Відповідно до Інвентарної картки обліку основних засобів ВП «Чернівецька дистанція колії Регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» головна колія (ВБК) направлення Чернівці - Держкордон з км 267 до км 314 інвентарний № 020122036 , введена в експлуатацію в 1944 році, перебуває на балансі ПАТ «Українська залізниця».
Рішенням сесії Великокучурівської сільської ради від 30 травня 2007 року № 44-07/07 року було передано ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,24 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Відповідно до викопіювання із зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Чернівці - Вадул-Сирет в адміністративних межах с. Великий Кучурів Великокучурівської сільської ради, виконаного ПП «Ріга», земельна ділянка за кадастровим номером 7324582000:02:003:0275 накладається на смугу відведення залізниці площею 0,2144 га.
10 червня 2015 року укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі № 936, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2411 га, розташовану в с. Великий Кучурів Сторожинецького району Чернівецької області з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за кадастровим номером 7324582000 :02:003:0275.
Мотивувальна частина.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2018 року та постанова Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року оскаржуються лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 10 червня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 936, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7324582000:02:003:0275 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, у іншій частині оскаржувані судові рішення Верховним Судом не переглядаються.
Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи, Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. 
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 10 червня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі № 936, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7324582000 :02:003:0275 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обґрунтовано вважав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що внесення змін до Державного земельного кадастру можливе лише після ухвалення рішення про скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, Верховний Суд зазначає таке.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
За таких обставин, ефективним способом захисту права власності ПАТ «Українська залізниця» є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку. Проте ПАТ «Українська залізниця» не заявляло вимог про витребування спірної земельної ділянки.
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча мотивувальна частина оскаржуваних судових рішень містить посилання на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження підстав, визначених законом, для визнання договору недійсним, вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку є похідною від оспорювання правочину щодо цього майна,а в задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту, проте це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення в оскаржуваній частині.
В іншій частині судові рішення ПАТ «Українська залізниця» не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.
Доводи касаційної скарги як підстава для скасування оскаржуваних судових рішень зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в чинній редакції.  
З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги ПАТ «Українська залізниця» є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення  Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 26 липня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                            В. М. Сімоненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров