РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/4789/19
Провадження № 22-ц/4815/390/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання : Тхоревський С.О.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Рівне апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Сокуренко Н.В. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року, ухвалене в складі судді Тимощука О.Я., повний текст рішення виготовлено 22 листопада 2019 року, у справі №569/4789/19,

в с т а н о в и в :
У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 грудня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №ROHPG100000002193 згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 277750,00 грн. на термін до 07.12.2037 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 15 лютого 2019 року має заборгованість в розмірі 947 135,95 гривень, однак, враховуючи, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача лише частину суми заборгованості за кредитом (тіло кредиту), а саме 274314,83 грн.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – відмовлено за недоведеністю позовних вимог.
Рішення суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» передав права вимоги за кредитним договором Декржавній іпотечній установі, а доказів зворотного відступлення права вимоги суду не надано.
У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду через невідповідність висновків  суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту зворотного відступлення прав вимоги 18.04.2013 року відповідно до п.1 Вимоги Установи. Тобто, у відповідності до вимог Договору надіслання Установою Банку Вимоги, після настання подій, п
Передбачених п.2.3 Договору- це є безумовним зворотнім відступленням права вимоги Установою АТ КБ «приватбанк». Вказує, що виконання сторонами взаємних прав та обов`язків, передбачених при зворотному відступленні права вимоги, ніяким чином не впливають на сам факт настання такої передачі і відновлення права вимоги у Первісного кредитора.
Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони їх представники адвокати повторно не з`явилися. Одночасно, 18 червня 2020 року на електрону адресу суду повторно надіслали заяви та просили відкласти розгляд справи у зв`язку із карантином. Крім того, адвокат Кузін Є.В. (представник позивача) подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Клопотання адвоката Кузін Є.В. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції підлягає залишенню без розгляду оскільки ним порушено вимоги ч.2 ст.212 ЦПК України.
Крім того, клопотання представників позивача та відповідача про повторне відкладення розгляду справи у зв`язку з запровадженням з  12 березня 2020 року карантину     через  спалах   у світі коронавірусу  колегія суддів   визнає необґрунтованим та вважає  можливим  розглянути справу у їх відсутність.   
Постанова Кабінету Міністрів України №211від 11.03.2020 не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях, з 12.05.2020 карантинні заходи пом`якшені, дозволена робота адвокатських офісів, а тому повторна неявка сторін та їх представників у судове засідання не є підставою для повторного відкладення розгляду справи.
Крім того, клопотання адвокатів про відкладення розгляду справи в порушення вимог ч. 8 ст. 43 ЦПК України не скріплене електронним цифровим підписом учасника справи.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Убачається, що згідно договору про іпотечний кредит №ROHPG100000002193 від 07 грудня 2007 року укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 , кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 277 750,00 грн., з сплатою відсотків в розмірі 15% річних строком не пізніше 07 грудня 2037 року на поліпшення якості окремої квартири.
Відповідно до пункту 3.1 договору про іпотечний кредит виконання позичальником зобов`язання за цим договором забезпечено: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, за адресою АДРЕСА_1 та договором поруки укладеного з відовідачем ОСОБА_2  .
20 лютого 2008 року між ПАТ КБ “ПриватБанк” та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення прав вимог №168/08. 
Крім того, встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №172742841 від 05 липня 2019 року записом від 14 лютого 2008 року на підставі вищевказаного правочину, замінено іпотекодавця з ПАТ КБ "ПриватБанк" на Державну іпотечну установу, з цього часу подальших змін не відбувалося.
Згідно з пунктом 1.1 цього Договору сторони визначили, що банк передає, а Установа приймає всі права та вимоги за договором вказаним в додатку №1 до нього. Установа передає, а Банк приймає всі права вимоги за договорами, вказаними у Вимозі зворотного відступлення прав вимоги (п.1.3 Договору)
Набуття чинності передачі прав вимог Установі з моментом підписання, нотаріального посвідчення та державною реєстрацією (п.2.1). 
П.2.2. передбачає, що набрання чинності зворотного відступлення відбувається на наступний робочий день з дня отримання банком вимоги від Установи. 
Порядок здійснення зворотного відступлення прав вимоги передбачено Розділом 4 Договору №168/08 від 20 лютого 2008 року (а.с.64-67)
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Пунктом 1 ч.1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст.1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК).
Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 ЦК). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.
Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактор, якому має бути здійснено платіж.
Пунктом 4.2 Договору відступлення прав вимоги встановлено, що при зворотньому відступленні права вимоги, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження коштів від Банку на рахунок Установи, вказаний у Вимозі, на виконання пункту 5.3 цього Договору, Установа передає, а Банк приймає: оригінали договорів, вказаних у додатку №1 до цього договору; виписку про стан заборгованості Позичальника, завірену підписом керівника, головного бухгалтера і печаткою Банку, документи, які складають кредитнеу справу Позичальгника та інші документи, у тому числі документи, які були передані Установі згідно з Актом приймання-передачі, який Банк і Установа склали та підписали «12 лютого 2008» при укладенні Договору.
Передача зазначених документів, здійснюється згідно з Актом приймання-передачі, який Сторони складають та підписують за встановленою формою.
Не пізніше наступного робочого дня з дня надходження коштів від Банку на рахунок Установи, вказаний у Вимозі,на виконання пункту 5.3 цього Договору, Установа здійснює заходи щодо внесення відповідних змін до Державного реєстру іпотек. Відповідна виписка з Державного реєстру іпотек надсилається Установою на адресі Банку рекомендованим листом.
За приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Питання обов`язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України, стосовно того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність твердження ПАТ КБ «Приватбанк» про наявність зворотного викупу прав вимоги Державної іпотечної установи до ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитно-заставним договором №ROHPG100000002193 від 07.12.2007 року.
Будь-яких інших належних та достатніх доказів надіслання Установою Банку Вимоги зворотного викупу прав вимоги, позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.
Висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи що, повідомлення про відступлення прав вимоги Державної іпотечної установи (Установа) від 15 квітня 2013 року, виписка по рахункам за кредитним договором надані позивачем до апеляційної скарги, поважні причини, що об`єктивно не залежали від нього, їх неподання до суду першої інстанції не зазначив, а тому апеляційним судом такі докази не приймається, оскільки судом першої інстанції вони не досліджувалась.
Крім того, вказані копії документів належним чином в порядку, встановленому чинним законодавством не засвідчено.
Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07 квітня 2003 року «ДСТУ 4163-2003» відмітку про засвідчення копії документа складають із слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374,375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" адвоката - Сокуренко Н.В. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складений 18червня 2020 року.

Головуючий суддя :

Судді